05.03.25
22-ц/812/283/25
Справа № 487/6397/23                                  Головуюча у 1-й інстанції Афоніна С. М.
Провадження № 22ц/812/283/25                 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.

П О С Т А Н О В А
 
Іменем України

5 березня 2025 року                                                                м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючої-судді: Ямкової О.О.,
суддів: Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В., 
із секретарем:  Ковальським Є. В., 
за участю: представника відповідача - Резуненка Д. С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 , 
подану від його імені представником ОСОБА_2 ,
на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 листопада 2024 року, ухваленого під головуванням судді Афоніної С. М. в залі судових засідань умісті Миколаєві о 14 годині 05 хвилині зі складанням повного рішення, по справі
за позовом 
Акціонерного товариства Комерційний банк (далі - АТ КБ) «Приватбанк» 
до ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А: 
15 вересня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 136 769, 07 доларів США заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування поданого позову банк посилався на те, що між ним та позичальником ОСОБА_1 6 червня 2005 року укладено кредитний договір №NKVPGK04040034 та 26 листопада 2013 року додаткову угоду №1 до цього договору, за умовами яких позичальник отримав кредит у загальному розмірі 94 846,80 доларів США строком до 5 червня 2025 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1% на місяць на суму залишку за кредитом та з щомісячною комісією у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту, а також зі сплатою пені при простроченні виконання зобов`язання. 
Між тим, в період дії договору позичальником неналежним чином виконувалися зобов`язання, внаслідок чого станом на 18 липня 2023 року у нього утворилась заборгованість на суму 241 696,88 доларів США, з якої позивач вимагає стягнути частину, зменшену та визначену на свій власний розсуд в розмірі 136 769, 07 доларів США, яка складається з 69 366, 57 доларів США заборгованості за тілом кредиту, 55 584, 74 доларів США заборгованості за відсотками за користування кредитом, 11 536 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом, 281,76 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 3 лютого по 3 серпня 2014 року. 
У відзиві на позовну заяву відповідач, діючи через свого представника Резуненка Д. С., вважав поданий позов необґрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки заборгованість за вказаним договором уже стягнуто банком на підставі вчинених нотаріусом виконавчих написів на суму 111 347, 34 доларів США та шляхом звернення стягнення в рахунок погашення цього боргу на предмет іпотеки. 
При тому, звертаючись за вчиненням виконавчого напису банком змінено строк виконання зобов`язання за договором у відповідності до положень частини 2 статті 1050 ЦК України, внаслідок чого в подальшому ним безпідставно здійснено нарахування відсотків та комісії, після 8 листопада 2016 року, виходячи з цих же умов договору. 
Нарахування комісії банком здійснено з порушенням принципів добросовісності та справедливості, оскільки надання кредиту це обов`язок банку, який відповідає економічним потребам самого банку. Тому надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті споживачем на користь банку, та такий платіж заборонений статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а ці умови договору є нікчемними. Відсутні і підстави для стягнення пені, оскільки для її стягнення банком пропущено позовну давність.
У відповіді на відзив позивач вважав аргументи відповідача безпідставними, та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки заборгованість відповідача не погашена, відсотки за користування кредитом та комісія нараховані у відповідності до вимог чинного законодавства, а строк на звернення із вимогами про стягнення пені не пропущений, оскільки кредитний договір є чинним та діє до повного виконання зобов`язань. Вважав розмір витрат на правничу допомогу, які відповідач планує понести під час розгляду справи не підтвердженим, а також не співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт. 
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 20 березня 2024 року у АТ КБ «ПриватБанк» та відповідача ОСОБА_1 витребувано відомості про стягнення сум заборгованості на виконання вчинених нотаріусом виконавчих написів.
У травні 2024 року позивачем на виконання вимог вищевказаної ухвали надано виписку з особового рахунку ОСОБА_1 , а також копії меморіальних ордерів.
У травні 2024 року відповідачем ОСОБА_1 , який діє через свого представника, повідомлено, що фактичне стягнення за вчиненими виконавчими написами не здійснено.
У листопаді 2024 року сторони, діючи через своїх представників, звернулись з заявами про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач просив відмовити у задоволенні позову, позивач підтримав заявлені вимоги, вважав позовну давність не пропущеною, оскільки договір діє до 5 червня 2025 року. 
19 листопада 2024 року відповідачем, від імені якого діяв представник, до суду подана заява про застосування до вимог банка позовної давності.
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 листопада 2024 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено, ухвалено про стягнення зі ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 136 769,07 доларів США загальної суми заборгованості за кредитним договором NKVPGK04040034 від 6 червня 2005 року. Розподілено судові витрати. 
Ухвалюючи рішення, суд виходив з наявності підстав для стягнення заборгованості у зазначеному позивачем розмірі за доведеністю та обґрунтованістю заявлених вимог, строк для пред`явлення яких банком не пропущений. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , який діє через свого представника, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, просить його скасувати та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову, виходячи з того, що судом першої інстанції не враховано, що на час звернення позивача із цим позовом кредитна заборгованість вже була стягнута на підставі вчиненого виконавчого напису нотаріусу, посвідченого 7 листопада 2016 року, що був чинним на момент пред`явлення позову, внаслідок чого подвійне стягнення заборгованості є неприпустимим. 
Не враховано судом, що при зверненні банка до нотаріуса задля вчинення виконавчого напису, позивачем змінено строк кредитування, який вважається таким, що настав з 8 листопада 2016 року. Після цієї дати у банка відсутнє право на нарахування відсотків та комісії. Навіть, якщо не враховувати дату вчинення виконавчого напису нотаріусом, сторони уклавши додаткову угоду до договору визначили в ній, що при порушенні позичальником строків погашення заборгованості понад 1460 днів, щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав, терміном повернення кредиту вважається 1460 день з моменту виникнення порушення. Оскільки з дати укладення додаткової угоди позичальником на користь банка не було внесено платежів у повному обсязі та в обумовлені строки, то з врахуванням 1460 днів, такий строк наступив 12 грудня 2017 року, після якого у банка теж відсутнє право на нарахування відсотків, комісії та пені. 
Не було судом перевірено і наданий банком розрахунок заборгованості, а позичальником не надано доводів щодо його правильності нарахування за відсутністю переведення документів, що надані банком в електронні докази.
При тому судом незаконно стягнуто комісію, як платіж, що нарахований банком з порушенням принципів добросовісності та справедливості, та виходячи з нікчемності таких умов. 
Саме укладення додаткової угоди до договору, в частині зменшення розміру заборгованості за кредитом виключно на суму 1111,41 доларів США, позивач ввів позичальника в оману та застосував нечесну підприємницьку практику, оскільки зазначена у ньому сума пені, на яку зменшено розмір заборгованості не зазначена у розрахунку, натомість, банк у додатку до додаткової угоди незаконно збільшив тіло кредиту на 6 687,34 доларів США, внаслідок чого такий договір, як здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсним.
У поясненнях на апеляційну скаргу позивач спростовував твердження відповідача стосовно подвійного стягнення заборгованості, у зв`язку з не наданням судом належної оцінки доводам про стягнення заборгованості за виконавчим написом нотаріуса, оскільки цей виконавчий напис на підставі рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 14 березня 2024 року визнано таким, що не підлягає виконанню. 
Стосовно розрахунку заборгованості позивач зазначив, що збільшення поточної заборгованості за тілом кредиту, внаслідок укладення додаткової угоди від 26 листопада 2013 року відбулось за рахунок реструктуризації боргу.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. 
При вирішенні справи судом встановлено, що 6 червня 2005 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №NKVPGK04040034, за умовами якого позичальнику банком надано кредит у розмірі 94 846, 80 доларів США, з яких: 80 000 доларів США на придбання нерухомості та 14 846, 8 доларів США на сплату страхових платежів, строком повернення кредиту 5 червня 2025 року. За умовами користування кредитними коштами передбачена сплата позичальником відсотків у розмірі 1% на місяць від суми залишку заборгованості та сплата щомісячної комісії у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту, які разом з самим кредитом складають розмір щомісячного платежу, який повинен позичальник сплачувати кожного місяця з 3 по 10 число в розмірі 1 002,18 доларів США (т. 1 а.с.16-17).
За змістом пункту 1.1. договору кредит надається в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплаті відсотків та комісії у визначені цим договором строки. У відповідності до пункту 2.2.3 позичальник зобов`язується сплатити банку комісію у відповідності до пункту 1.1., а у випадку дострокового погашення кредитної заборгованості у відповідності до пункту 1.5. договору, який передбачає 0% комісії від суми переплаченого тіла кредиту. Саме визначення комісії з визначенням переліку послуг, за які її нараховують, умови договору не містять.
Пунктом 2.3.3 договору також визначені обставини, за якими банк може вирішити питання про дострокове виконання позичальником зобов`язання, у разі допущених порушень умов договору. У такому разі, крім стягнення платежів, строк виконання яких настав, банк може вимагати від позичальника повернення платежів, строк виконання за якими не настав, для чого визначає дату, на яку позичальник повинен виконати таке зобов`язання та направляє йому про це відповідне повідомлення. 
Пунктом 4.1. цього ж договору передбачено сплату позичальником пені у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу за порушення будь-якого зобов`язання передбаченого пунктами 2.2.2. та 2.2.3 договору. 
У відповідності до пункту 1.3. кредитного договору, виконання зобов`язань за цим договором забезпечено квартирою АДРЕСА_1 з приміщенням гаражу у місті Миколаєві, а також усіма іншими видами залога, іпотеки тощо. Для чого банком з позичальником ОСОБА_1 , як іпотекодателем, 6 червня 2005 року укладено іпотечний договір на зазначене майно (т.1 а.с.196-200).
У відповідності до заяви на видачу готівки, того ж дня банком виконано зобов`язання за кредитним договором шляхом видачі ОСОБА_1 80 000 доларів США (т. 1 а.с.18).
26 листопада 2013 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору, за умовами якої сторони зменшили заборгованості за кредитом на 1 111,41 доларів США пені, визначили сплату комісії як винагороди за надання фінансового інструменту у попередньо обумовленому розмірі 0,14% на місяць від суми виданого кредиту та визначили суму щомісячного платежу у розмірі 1061,9 доларів США. Визначено сторонами спеціальні терміни позовної давності для вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, що встановлені ними тривалістю 50 років (т.1 а.с.19).
Крім того сторонами у додатковій угоді додано, що у разі порушення позичальником строків погашення заборгованості, зазначених в графіку погашення кредиту за цим договором понад 1460 днів щодо зобов`язань, строк яких не настав, терміном повернення кредиту вважається 1460 день з моменту виникнення порушення, внаслідок чого заборгованість за кредитом, починаючи з 1461 дня порушення, є простроченою.
Ця умова додаткової угоди узгоджена сторонами в межах пунктів 3.7, 3.2 кредитного договору, передбачає нарахування неустойки у відповідності до розділу 4 договору та вимагає від позичальника повне погашення заборгованості по кредиту не пізніше дати закінчення строку користування кредитом, визначеної в пункті 1.1, тобто не пізніше 5 червня 2025 року (т.1 а.с.17, 19).
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У відповідності до положень статті 11 ЦК України за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Тому, визначені за договором зобов`язання, згідно до вимог статті 526 ЦК України мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною 1 статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За такого, аналізуючи наведені норми матеріального права та встановлені у справі обставини, колегія суддів висновує, що між сторонами укладено кредитний договір зі сплатою щомісячного платежу на погашення отриманих кредитних коштів у валюті строком дії до 5 червня 2025 року у відповідності до графіку погашення кредиту та з визначеною учасниками правочину спеціальної позовною давністю терміном у 50 років. Узгоджено право кредитора змінити строк настання виконання зобов`язання у відповідності до пункту 2.3.3 договору шляхом направлення на ім`я позичальника відповідного повідомлення. При тому умови додаткової угоди, яка укладена сторонами, не змінили порядок та дату, з якого може настати обов`язок позичальника достроково виконати зобов`язання, після порушення ним на 1461 день строків погашення заборгованості, оскільки цією умовою передбачено переведення платежів за кредитом у прострочену заборгованість, наслідком чого на позичальника покладена додаткова відповідальність за неналежне виконання зобов`язань.
Не є зміною дати настання дострокового виконання зобов`язання і звернення позивача у 2016 році з заявою до нотаріуса задля вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, оскільки ні сторонами самого договору, ані змістом рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 14 березня 2024 року, в якому виправлено описку за ухвалою того ж суду від 6 серпня 2024 року, про визнання виконавчого напису №9843 від 7 листопада 2016 року таким, що не підлягає виконанню, не встановлено обставин використання кредитором умов пункту 2.3.3 договору. Навпаки, в рішенні має місце посилання про стягнення строкової заборгованості за певний період (т. 2 а.с.61-65).
За такого, доводи представника відповідача про зміну банком строку виконання зобов`язань під час укладення додаткової угоди або під час звернення за вчиненням виконавчого напису у відповідності до частини 2 статті 1050 ЦК України, не є слушними та суперечать встановленим судами обставинам справи.
Тому, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції зроблені обґрунтовані висновки на підставі правильно встановлених ним обставин справи в частині наявності у позивача права на нарахування відсотків та інших платежів, після 2016 та 2017 років, у відповідності до умов договору та додаткової угоди до договору, а посилання представника відповідача стосовно відсутності такого права у кредитора у зазначені ним роки є неприйнятними.
Обґрунтовано місцевим судом відсутність підстав для застосування наслідків пропуску позовної давності у даній справі, зокрема, і у частині нарахованої суми пені, оскільки по-перше, строк позовної давності збільшено сторонами у додатковій угоді відповідно до частини 1 статті 259 ЦК України; та по-друге, перебіг позовної давності має місце переривання в той час, коли позичальником частково визнавався борг та на його погашення вносилися платежі. 
Посилання представника відповідача у змісті апеляційної скарги на недійсність додаткової угоди з підстав застосування банком нечесної підприємницької практики, є неприйнятними, оскільки такі обґрунтування ним у суді першої інстанції не наведені та у відповідності до статей 12, 13 ЦПК України не були предметом судового розгляду, з огляду на дію принципів диспозитівності цивільного процесу та змагальності сторін. 
При тому наведення таких арґументів у змісті поданої ним апеляційної скарги не підтверджені ним згідно до положень частин 1 та 2, 3 і 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладення додаткової угоди), як за допомогою належних доказів у справі, так і за самою відсутністю факту недійсності угоди, яка є оспорюваною, оскільки сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов у відповідності до статей 627, 628 ЦК України.
Внаслідок цього та у зв`язку з порушенням позичальником строків внесення платежів на погашення кредиту, банком нарахована заборгованість станом на 18 липня 2023 року у загальному розмірі 241 696, 88 долара США, яка ним же зменшена, на власний розсуд та в інтересах позичальника, шляхом зменшення загального розміру пені. 
Тому до суду банком заявлена вимога про стягнення 136 769, 07 доларів США загальної суми боргу, яка складається з: 69 366, 57 доларів США заборгованості за тілом кредиту, 55 584, 74 доларів США заборгованості за відсотками за користування кредитом, 11 536 доларів США заборгованості по комісії та зменшеної суми пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 3 лютого по 3 серпня 2014 року в розмірі 281,76 доларів США (т.1 а.с.10-14).
Суми, їх загальний розмір та алгоритм нарахувань, здійснених банком за кредитним договором, відповідачем та його представником не оспорено шляхом надання іншого варіанту розрахунку цього боргу, при наявності у справі витягу з особового рахунку позичальника та меморіальних ордерів, як у письмовому вигляді, так і в якості електронного додатку. 
Позичальником та його представником оспорено лише нарахування комісії за нікчемністю таких умов договору, та застосування до правовідносин, які виникли між кредитором та позичальником іншого строку виконання зобов`язань одночасно з позовною давністю.
Втім, підстав для застосування настання строку виконання зобов`язань та позовної давності з арґументів, наведених представником позичальника у суді першої інстанції та змісті апеляційної скарги (укладення додаткової угоди та вчинення виконавчих написів), не встановлено та такі арґументи відхиленні, як судом першої інстанції, так і колегією суддів з мотивів, наведених вище.
В той же час, колегія суддів вважає за можливе погодитися з доводами представника відповідача щодо безпідставності стягнення суми комісії, нарахованої в якості боргу, починаючи з укладення додаткової угоди до договору, враховуючи наступне.
Так, за змістом частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що набрала чинності 16 жовтня 2011 року та втратила чинність 10 червня 2017 року) договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі та за ним споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
У відповідності до пункту 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України №168 від 10 травня 2007 року, та зміст яких втратив чинність 8 червня 2017 року, визначено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). 
У подальшому, під час набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилався представник відповідача, 10 червня 2017 року внесено зміни стосовно того, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
При тому статтею 8 Закону України «Про споживче кредитування» з цього часу, на противагу попередній редакції статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлюється, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються: комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
За змістом пункту 10 частини 1 статті 12 цього ж Закону передбачено, що для здійснення таких нарахувань у кредитному договорі обов`язково повинно бути визначено порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, власних комісій та інших платежів (за наявності), включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися).
Отже, з аналізу наведених норм права, слід дійти висновку, що на час укладення сторонами у 2005 році кредитного договору відсутня норма, яка забороняє встановлення такої плати за кредит, як комісія, та ще і у правовідносинах, що пов`язані з кредитуванням. Відсутня така заборона і з часу набрання чинності Закону України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року).
В той же час, на момент укладення сторонами додаткової угоди до договору статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на дату його укладення) банкам було заборонено встановлювати такі види платежів, як винагорода за надання фінансового інструменту, що визначено позивачем у даній справі за аналогією з комісією у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту. Внаслідок цього така умова додаткової угоди до договору в частині визначення, нарахування та сплату комісії є нікчемною та окремому оскарженню не підлягає, навіть, з внесенням подальших змін до законодавства, що регулює кредитні правовідносини в частині нарахування банками комісій за виданими кредитами.
Тому, враховуючи, що умова кредитного договору від 2005 року про нарахування та сплату комісії не може бути визнана нікчемною, однак, з огляду на внесенні доповнення до цих умов договору шляхом укладення додаткової угоди з визначення виду послуги, за яку нараховується комісія (винагорода), яка в силу чинного на той час Закону є нікчемною, та незалежно від подальших змін при врегулюванні правовідносин з споживчого кредитування, колегія суддів вважає за можливе погодитися з арґументами позичальника про відсутність підстав для стягнення з нього нарахованої комісії, починаючи з 26 листопада 2013 року. Тому в стягненні боргу за комісією на суму 11 536 доларів США слід відмовити.
За наведеного та з огляду на пред`явлення банком до стягнення загальної суми боргу, яка задоволена судом теж в загальному розмірі, рішення суду слід змінити у відповідності до пунктів 3 і 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, зазначивши про часткове задоволення позову шляхом стягнення загальної суми боргу в розмірі 125 233,07 доларів США, яка складається з: 69 366, 57 доларів США заборгованості за тілом кредиту, 55 584, 74 доларів США заборгованості за відсотками за користування кредитом та зменшеної суми пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 3 лютого по 3 серпня 2014 року в розмірі 281,76 доларів США.
Інших підстав для зменшення боргу за кредитом або відмови у його стягненні колегія суддів не вбачає. Зокрема, за відсутністю підстав вважати таке рішення суду подвійним стягненням разом з виконавчим написом нотаріуса, який не лише не виконано та оспорено у 2020 році в судовому порядку, а ще і на час ухвалення судового рішення у справі, що переглядається, визнано таким, що не підлягає задоволенню, у іншій справі, провадження за якою закінчено ухваленням рішення суду.
Під час зміни рішення місцевого суду в частині зменшення суми стягнутої заборгованості на суму безпідставно нарахованої комісії є усі підстави для зменшення суми судового збору, який стягнуто на підставі рішення суду першої інстанції до 54 942грн 24 коп.
Також, у відповідності до статті 141 ЦПК України за наслідками розгляду поданої відповідачем апеляційної скарги, з нього у дохід держави слід стягнути 52 413 грн 37 коп. залишку судового збору, сплату якого йому відстрочено до судового рішення апеляційної інстанції на підставі ухвали Миколаївського апеляційного суду від 25 грудня 2024 року. В іншій частині, у якій скаргу відповідача задоволено, сплату судового збору, що не був оплачений ним при подачі апеляційної скарги, слід віднести за рахунок позивача та стягнути з нього у дохід держави 7 589 грн 95 коп..
Керуючись статтями 255, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 листопада 2024 року змінити, зазначивши про часткове задоволення позову.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 125 233,07 доларів США загальної суми боргу за кредитним договором №NKVPGK04040034 від 6 червня 2005 року та додатковою угодою №1 до договору від 26 листопада 2013 року.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 54 942грн 24 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.
Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави залишок відстроченого судового збору у розмірі 52 413 грн 37 коп. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в дохід держави 7 589 грн 95 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена з цього дня в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча                                                                О. О. Ямкова
Судді                                                                           Т. В. Крамаренко
                                                       О. В. Локтіонова