Справа № 130/3069/24
Провадження № 22-ц/801/323/2025
Категорія: 68
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шепель К. А.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2025 року	Справа № 130/3069/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Оніщука В. В. (суддя-доповідач),
суддів: Сопруна В. В., Сала Т. Б.,
з участю секретаря судового засідання Литвина С. С., 

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Служба у справах дітей Жмеринської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Шиманського Віталія Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 грудня 2024 року, постановлену у складі судді Шепеля К. А. в залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог 
У провадженні Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служби у справах дітей Жмеринської міської ради, про визначення способів участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною.
04 грудня 2024 року представник позивача – адвокат Шиманський В. М. подав до суду заяву про забезпечення позову.
Заява обґрунтована тим, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу своїх порушених прав, послався на те, що ОСОБА_2 свідомо перешкоджає йому у спілкуванні з сином і не надає жодної інформації щодо сина та умов його проживання і потреб, що на переконання позивача може призвести до втрати безпосередніх емоційних контактів з дитиною, та, як наслідок, до неможливості виконання рішення суду у справі. 
Станом на день подання заяви про забезпечення позову у сторін існує спір щодо визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з дитиною. Малолітній син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає з матір`ю за межами України. ОСОБА_2 продовжує перешкоджати у спілкуванні ОСОБА_1 із сином, що підтверджується збереженими знімками спілкування у застосунках «Телеграм», «Вайбер», «Інстаграм», оскільки позивач звертається до відповідача з проханням надати можливість поспілкуватись із сином протягом тривалого часу, однак відповідач цьому перешкоджає.
Покликаючись на викладене, адвокат Шиманський В. М. в інтересах ОСОБА_1 просив суд вжити заходів забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Служби у справах дітей Жмеринської міської ради, про визначення способів участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, шляхом зобов`язання ОСОБА_2 до набрання законної сили рішенням суду у даній справі надавати ОСОБА_1 можливість спілкування з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за допомогою відеозв`язку кожного тижня, раз у два дні, зокрема у кожний вівторок, четвер та суботу у вільний від роботи відповідача час.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 грудня 2024 року у задоволенні заяви про забезпечення позову було відмовлено.
При цьому суд першої інстанції зазначив, що одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконання рішення суду.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову, враховуючи їх співмірність із заявленими вимогами, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, збалансованість інтересів сторін, а також інших учасників процесу.
У постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/21544/18 зазначено, що звернення особи до суду з позовом, однією з вимог якого є визначення способу та порядку участі у вихованні дитини шляхом встановлення відповідного графіка, а також із заявою про забезпечення позову щодо побачень та спілкувань (контактів) із дитиною, тотожні між собою, а тому вжиття заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами не допускається.
На підставі вищевикладеного місцевий суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову з тих підстав, що вимога заяви про забезпечення позову є тотожною із позовними вимогами.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із таким судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 23 грудня 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Оніщук В. В., судді: Сало Т. Б., Сопрун В. В.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26 грудня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано справу із суду першої інстанції.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09 січня 2025 року справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 23 січня 2025 року о 11.00 год.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги зводяться до доводів заяви про забезпечення позову.
З метою запобігання втрати емоційного контакту батька з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з дитиною, сторона позивача просить застосувати захід забезпечення позову у спірних правовідносинах із дотриманням вимог чинного законодавства, яким врегульовано правовий механізм забезпечення позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені у ній підстави.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає у повній мірі.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції посилався на те, що між сторонами існує спір щодо участі у спілкуванні та вихованні неповнолітньої дитини. Проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази в сукупності із положеннями чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових  підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки заявлені представником позивача заходи забезпечення позову за змістом є тотожними із позовними вимогами про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, визначення способу участі батька у вихованні дитини. 
З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з такого.
Відповідно  до  ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК  України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову.
Так, пунктом 3 частині 1 цієї статті визначено, що позов може забезпечуватись встановленням обов`язку вчинити певні дії у разі, якщо спір виник із сімейних правовідносин.
Частиною 10 статті 150 ЦПК України встановлена заборона вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Таким чином, забезпечення позову – це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Враховуючи те, що предметом позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2  є вимоги немайнового характеру про визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, суд першої інстанції  обґрунтовано послався  на  неможливість вжиття  таких заходів забезпечення позову з огляду на вимоги  п. 10 ст. 150 ЦПК України, який визначає, що  не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
У висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року по справі № 759/119/18, подібному до правовідносин, що виникли у даному спорі, зазначено, що згідно з ч. 10 ст. 151 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Застосування судом таких заходів забезпечення позову, які за змістом є вирішенням спору по суті, не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову. Забезпеченням позову в такий спосіб суди виходять за межі підстав забезпечення позову, передбачених ЦПК України, що є неприпустимим.
Забезпечення даного позову в обраний позивачем спосіб є вирішенням справи по суті.
Посилання в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19, від 17 травня 2021 року в справі № 761/25101/20, від 15 вересня 2021 року в справі № 752/6099/20, від 29 вересня 2021 року в справі № 490/1087/21, від 31 серпня 2022 року у справі № 545/3933/21, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у цих справах між сторонами існував спір щодо визначення місця проживання дітей, тоді як предметом даного спору є вимоги про усунення перешкод в участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, визначення способу участі батька у вихованні дитини.
Так, зокрема, у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 545/3933/21 прямо зазначено, що зустрічі та спілкування батька з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин і предметом спору не є визначення способів участі батька у вихованні дитини.
Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 04 травня 2022 року у справі № 754/8819/21, між сторонами виник спір у сімейних правовідносинах щодо місця проживання спільної дитини та встановлення графіку спілкування дитини із матір`ю. Враховуючи те, що способом забезпечення позову ОСОБА_2 заявлено визначення місця та часу спілкування малолітньої дитини з матір`ю, колегія суддів вважає, що обраний позивачами вид забезпечення позову є тотожним позовним вимогам без вирішення спору по суті. За таких обставин суди зробили помилковий висновок про наявність правових підстав для забезпечення позову в обраний заявником спосіб .
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 25 листопада 2020 року у справі № 752/21544/18, скасовуючи ухвалу місцевого суду та відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що встановлення дня тижня та часу зустрічей для спілкування позивача з донькою фактично вирішує по суті одну із заявлених позовних вимог ОСОБА_1 про визначення способу та порядку участі у вихованні доньки. Забезпечення позову у спосіб, запропонований позивачем, фактично наперед вирішує питання, які стосуються розгляду частини позовних вимог по суті. Тому правильним є висновок апеляційного суду щодо тотожності вжитих судом першої інстанції заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, що відповідно до частини десятої статті 150 ЦПК України не допускається.
Таким чином, викладені в апеляційній скарзі доводи адвоката Шиманського В. М. в інтересах ОСОБА_1 є такими, що не впливають на правильність  висновків суду першої інстанції щодо вирішення питання про забезпечення позову, оскільки застосування судом таких заходів забезпечення позову за змістом заявлених вимог є вирішенням спору по суті, не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.
Ініційований представником позивача вид забезпечення позову фактично є вирішенням позовних вимог поза межами судового засідання без встановлення обставин та ухвалення рішення по справі, а також суперечить змісту заходів забезпечення та меті їх застосування.
Відтак правильним є висновок суду першої інстанції щодо тотожності вказаних позивачем заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, що відповідно до частини десятої статті 150 ЦПК України не допускається.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін як законну та обґрунтовану.

Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, судові витрати в суді апеляційної інстанції слід залишити за ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Шиманського Віталія Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 грудня 2024 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий                                                                               В. В. Оніщук

Судді                                                                                      В. В. Сопрун

                                                                                         Т. Б. Сало