Справа №463/1732/22                                 Головуючий у 1 інстанції:Жовнір Г.Б. 
Провадження №22-ц/811/2048/23                 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,
       секретарі: Псярук О.В., Чиж Л.М.,

за участі в судовому засіданні представника позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 в інтересах  ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова в складі судді Жовніра Г.Б. від 02 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 02 червня 2023 року в задоволенні позову  ОСОБА_1  до Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького про визнання незаконними та скасування наказу Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького №26/кз/тр від 26.01.2022 та поновлення  ОСОБА_1 на посаді завідувачки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмоногогічного профілю НДІЕГ Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу – відмовлено.
Вказане рішення оскаржив ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Зазначає, що оскаржуваний наказ незаконний, оскільки фактичних змін в організації праці працівників Поліклініки не відбулось, а сам наказ про її ліквідацію прийнято відповідачем поза межами його повноважень, оскільки вирішення цих питань віднесено до компетенції Міністерства охорони здоров`я України. Крім того, відповідачем не запропоновано їй усіх вакантних посад при звільненні і зі слів працівників Університету їй відомо про наявність вакантних посад на кафедрі епідеміології (0,5 ставки асистента), на кафедрі біохімії (1 ставка лаборанта), на кафедрі педіатрії №2 (0,5 ставки лаборанта), на кафедрі акушерства та гінекології (0,5 ставки лаборанта), на кафедрі хірургії № 1 (1 ставка лаборанта), на кафедрі хірургії та ендоскопії (1 ставка лаборанта) та у відділі техобслуговування лабораторного і медобладнання (1 ставка інженера), які їй не пропонувались. Саме звільнення проведено без згоди профспілкового комітету, а також на момент звільнення існувало два колективних трудових спори з приводу незаконного переміщення ОСОБА_3 та її ліквідації.
В судове засідання окрім представника позивачки ОСОБА_1 – Микити Т.В., решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що такі повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином,клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на позов, письмових пояснень позивачки, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, письмових пояснень представниці відповідача, письмових пояснень представника позивачки, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій, – колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав. 
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст.40, 42,43, 49-2  КЗпП України,64, 65 ГК України, 32, 36 Закону України «Про вищу освіту», 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»,  2, 81, 141, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, тавідмовляючи у задоволенні позову, – виходив з того, що як вбачається з витягу з наказу Львівського інституту епідеміологій і гігієни від 03.10.1995, ОСОБА_1 прийнята на роботу на посаду лікаря-фтизіатра консультативної поліклініки. Відповідно до запису в трудовій книжці ОСОБА_1 30.02.2018 була переведена на посаду завідувача Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького. На підставі наказу № 26/кз/тр від 26.01.2022 року (том 1 а.с.22) звільнена з посади завідувача Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького з 01.02.2022 року у зв`язку із зміною в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників університету, шляхом ліквідації структурного підрозділу - Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни ЛНМУ ім. Данила Галицького на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Як вбачається з матеріалів справи, 24.11.2021 року позивачу вручено повідомлення про майбутнє звільнення з 01.02.2022 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією Поліклініки (т.1. а.с.62). Отже, визначений частиною першою статті 49-2 КЗпП України двомісячний строк попередження про майбутнє звільнення відповідачем дотримано. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 30.05.2022 року зупинено провадження у справі та направлено відповідне звернення до Вільної профспілки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького щодо надання згоди на звільнення позивача або відмову у наданні цієї згоди. Суд прийшов до висновку про те, що після всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, проаналізувавши надані сторонами докази, суд не встановив фактів свавільного звільнення позивача із займаної посади, а викладені позивачем у позовній заяві аргументи не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Перед звільненням, відповідач вчинив всі необхідні дії для працевлаштування позивача та запропонував останній всі наявні вакантні посади. Також, судом не встановлено інших порушень трудового законодавства під час процедури звільнення, внаслідок чого позов є безпідставним і в його задоволенні належить відмовити.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.
У березні 2022 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому просила:
- визнати незаконним та скасувати накази Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького № 21/кз/тр від 26.01.2022 року; 
- поновити позивачку на посаді завідувачки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмоногогічного профілю НДІЕГ Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького; 
- стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 02.02.2022 по день постановлення судового рішення.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що працювала на посаді завідувачки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького. Згідно оспорюваного наказу, її звільнено із займаної посади з 01.02.2022 року у зв`язку із зміною в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників університету, шляхом ліквідації структурного підрозділу - Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни ЛНМУ ім.Данила Галицького. Вважає такий наказ незаконним, оскільки фактичних змін в організації праці працівників Поліклініки не відбулось, а сам наказ про її ліквідацію прийнято відповідачем поза межами його повноважень, оскільки вирішення цих питань віднесено до компетенції Міністерства охорони здоров`я України. Крім того, відповідачем не запропоновано їй усіх вакантних посад при звільненні і зі слів працівників Університету їй відомо про наявність вакантних посад на кафедрі епідеміології (0,5 ставки асистента), на кафедрі біохімії (1 ставка лаборанта), на кафедрі педіатрії №2 (0,5 ставки лаборанта), на кафедрі акушерства та гінекології (0,5 ставки лаборанта), на кафедрі хірургії № 1 (1 ставка лаборанта), на кафедрі хірургії та ендоскопії (1 ставка лаборанта) та у відділі техобслуговування лабораторного і медобладнання (1 ставка інженера), які їй не пропонувались. Саме звільнення проведено без згоди профспілкового комітету, а також на момент звільнення існувало два колективних трудових спори з приводу незаконного переміщення Поліклініки та її ліквідації.
Як вбачається із матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, – з витягу з наказу Львівського інституту епідеміологій і гігієни від 03.10.1995 року вбачається, що, ОСОБА_1 прийнята на роботу на посаду лікаря-фтизіатра консультативної поліклініки.
Відповідно до запису в трудовій книжці ОСОБА_1 30.02.2018 була переведена на посаду завідувача Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького.
На підставі наказу №21/кз/тр від 26.01.2022 року (т.1 а.с.22) звільнена з посади завідувача Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького з 01.02.2022 року у зв`язку із зміною в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників університету, шляхом ліквідації структурного підрозділу - Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни ЛНМУ ім. Данила Галицького на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Стаття 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення.
Близький за змістом висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17.
Крім того, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 287/264/18 (постанова від 21 березня 2023 року) розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що встановлені в ході розгляду обставини свідчать про належне виконання відповідачем вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України і, як наслідок, безпідставність доводів сторони позивача про протилежне.
Так, положенням частин першої-третьої статті 64 ГК України передбачено, що підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо).
Функції, права та обов`язки структурних підрозділів підприємства визначаються положеннями про них, які затверджуються в порядку, визначеному статутом підприємства або іншими установчими документами.
Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.
Відповідно до частини другої статті 65 ГК України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.
Згідно з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними в постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18, від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.
За вказаних обставин, питання щодо ліквідації Поліклініки знаходиться поза межами цієї справи і суд першої перевірить виключно наявність підстав для звільнення позивача.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 32 Закону України «Про вищу освіту» діяльність закладу вищої освіти провадиться на принципах автономії та самоврядування; розмежування прав, повноважень і відповідальності засновника (засновників), державних органів та органів місцевого самоврядування, до сфери управління яких належить заклад вищої освіти, органів управління закладу вищої освіти та його структурних підрозділів.
При цьому, згідно пункту 14 частини другої цієї статті, заклади вищої освіти мають рівні права, що становлять зміст їх автономії та самоврядування, у тому числі мають право утворювати, реорганізовувати та ліквідовувати свої структурні підрозділи.
За змістом пункту 6 частини другої статті 36 Закону України «Про вищу освіту» рішення про ліквідацію структурного підрозділу ухвалюється Вченою радою закладу вищої освіти за поданням керівника закладу вищої освіти. Аналогічне за змістом правило закріплене в підпункті 6 пункту 1 статті IV Статуту Університету (т.1 а.с.40).
Відповідно до пункту 33 пункту 14 розділу 1 «Загальна частина» Статуту Університету (т.1 а.с.35-39), науково-дослідний інститут епідеміології та гігієни Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького є структурним підрозділом Університету.
Згідно пункту 1.8 Положення про «Науково-дослідний інститут епідеміології та гігієни Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького» (т.1. а.с.42-46) в інституті функціонує спеціалізована консультативна поліклініка фтизіопульмонологічного профілю (далі поліклініка), яка надає спеціалізовану консультативно-діагностичну допомогу дорослим і дітям, хворим на туберкульоз і неспецифічні захворювання легень.
В свою чергу, пунктом 1.2 Положення про Спеціалізовану консультативну поліклініку фтизіопульмонологічного профілю Науково-дослідного інституту епідеміології та гігієни Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького (т.1 а.с.47-49) передбачено, що Поліклініка є складовою частиною Університету. 
Розділом 7 цього Положення передбачено, що поліклініка створюється, реорганізовується, перепрофільовується і ліквідовується відповідно до чинного законодавства та Статуту Університету.
За вказаних обставин, Поліклініка, будучи структурним підрозділом Університету в силу вимог пункту 6 частини другої статті 36 Закону України «Про вищу освіту» та підпункті 6 пункту 1 статті IV Статуту Університету ліквідовується Вченою радою Університету за поданням ректора Університету.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом ректора Університету №3393-з від 07 жовтня 2021 року (т.1 а.с.59) створено тимчасову комісію для розгляду питання доцільності подальшого збереження в структурі НДІ епідеміології та гігієни Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю.
За результатами роботи комісія склала Звіт від 11 жовтня 2021 року (т.1 а.с.60-61) про недоцільність подальшого збереження в структурі НДІ епідеміології та гігієни Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю, оскільки ОСОБА_3 не внесена у список медичних закладів Львівської області, які займаються діагностикою і лікуванням туберкульозу, не має доступу до реєстру хворих на туберкульоз, а отримання дозволу на медичну практику за місцем провадження на вул.Зелена,12 у м. Львові безперспективне у зв`язку з відсутністю в інституті приміщень.
Враховуючи такі висновки Комісії директор НДІ епідеміології та гігієни 18.10.2021 року подав на ім`я ректора Університету доповідну записку (т.1 а.с.62-63) про доцільність вирішення питання щодо ліквідації Поліклініки, а ректор Університету 25.10.2021 року направив Вченій раді Університету подання (т.1 а.с.64-66) щодо ухвалення рішення про ліквідацію Поліклініки.
Як вбачається з витягу з протоколу №5-ВР від 27.10.2021 року (т.1 а.с.69-73), Вчена рада Університету ухвалила рішення про ліквідацію структурного підрозділу - Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни ЛНМУ ім. Д. Галицького.
Таким чином, встановлені обставини свідчать про те, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, а саме ліквідацію структурного підрозділу, що є підставою для звільнення позивачки на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Що стосується того, чи запропоновано відповідачем позивачці усі наявні вакантні посади, які утворились на момент звільнення, то колегія суддів зазначає таке.
Згідно наказу ректора Університету №3627-з від 29.10.2021 року (т.1, а.с.123), на виконання рішення Вченої ради Університету від 27.10.2021, з 01.02.2022 року вносяться зміни в організації виробництва і праці Університету шляхом змін внутрішньої (організаційної структури) Університету шляхом ліквідації структурного підрозділу - Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни ЛНМУ ім.Д.Галицького та скорочення чисельності і штату працівників структурного підрозділу.
При цьому, пунктом 4 цього наказу визначено перелік посад, які підлягають скороченню і серед яких посада завідувача поліклініки, яку займала позивачка.
Частиною першою статті 42 КЗпП України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається вказаним у переліку (частина друга статті 42 КЗпП України).
Тобто, застосування статті 42 КЗпП України можливе серед працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади.
Оскільки посада, яку займала позивачка, у відповідача була єдиною й будь-яка перевага в цьому випадку не могла бути реалізована, тому у відповідача не було підстав для з`ясування наявності у позивачки переважного права на залишення на роботі та застосування статті 42 КЗпП України.
Вказане відповідає правовому висновку, сформованому Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22.02.2023 року у справі № 463/3825/21.
Як вбачається з матеріалів справи, 24.11.2021 року позивачці вручено повідомлення про майбутнє звільнення з 01.02.2022 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією Поліклініки (т.1. а.с.116). 
Відтак, судом першої інстанції правильно встановлено, що визначений частиною першою статті 49-2 КЗпП України двомісячний строк попередження про майбутнє звільнення відповідачем дотримано.
Позивачці також надавався перелік вакансій станом на 19.11.2021 року (т.1 а.с.114).
ОСОБА_1 з переліком вакантних посад ознайомилась, з пропозиціями не погодилась, від підпису про відмову в працевлаштуванні відмовилась.
В списку вакансій станом на 19 листопада 2021 року, крім інших посад, вказано, а відтак запропоновано позивачці три посади лаборанта, зокрема, одна з них в Лабораторії санітарної токсикології НДІ епідеміології та гігієни, в структурному підрозділі де вона працювала і на які, в подальшому, були працевлаштовані інші працівники Спеціалізованої поліклініки.
Також в списку вакансій станом на 19 листопада 2021 року ЛНМУ ім. Д. Галицького вказано, а відтак запропоновано позивачці на момент повідомлення про майбутнє вивільнення та на момент фактичного звільнення десять посад старшого лаборанта, зокрема на кафедрі акушерства та гінекології; на кафедрі хірургії №1; на кафедрі хірургії та ендоскопії ФПДО, тобто, на тих кафедрах, де вона дала би згоду на працевлаштування.
Вакантною також була посада – у відділі технічного обслуговування лабораторного та медичного обладнання – 1,5 ставка інженера, наявна у Списку вакансій станом на 19 листопада 2021 року ЛНМУ ім. Д. Галицького, а відтак була запропонована позивачці.
Посади асистентів кафедри належать до категорії науково-педагогічних працівників, відповідно її заняттю передує конкурсний відбір.
Аналогічний перелік вакантних посад ОСОБА_1 запропоновано 01 лютого 2022 року, тобто в день звільнення (т.1 а.с.115). 
Загалом же позивачці було запропоновано більше 57 посад.
Доводи апеляційної скарги щодо того, що запропонований перелік вакантних посад є неповним не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, матеріалами апеляційної скарги не підтверджуються та спростовуються наданими відповідачем штатними розписами підприємства.
Зокрема, згідно штатного розпису Університету по Загальному фонду за кодом 2301070 за період 01 січня 2021 року по 30 листопада 2021 року, з 01 грудня 2021 року по 31 грудня 2021 року та з 01 січня 2022 року по 30 вересня 2022 року загальна кількість штатних посад становила 930 одиниць (т.1 а.с.145-167, 219-248, т.2 а.с.34-47 колонка 4).
Отже, по Загальному фонду за кодом 2301070 кількість штатних посад з моменту попередження позивачки про звільнення і до моменту звільнення не змінилась.
По Спеціальному фонду за кодом 2301070 за період 01 січня 2021 року по 30 листопада 2021 року загальна кількість штатних посад становила 1380 одиниць (т.1 а.с.168-197). У період з 01 січня 2022 року по дату звільнення позивачки (01 лютого 2022 року) по Спеціальному фонду за кодом 2301070 загальна кількість штатних посад становила 1409 одиниць, що стверджується копією відповідного штатного розпису (т.2 а.с.48-64).
Отже, по Спеціальному фонду за кодом 2301070 кількість штатних посад з моменту попередження позивачки про звільнення і до моменту звільнення збільшилась на 29 одиниць.
Згідно штатних розписів Університету по Загальному фонду за кодом 2301020 за період 01 січня 2021 року по 30 листопада 2021 року, з 01 грудня 2021 року по 31 грудня 2021 року та з 01 січня 2022 року по 30 вересня 2022 року (т.1 а.с.214, т.2 а.с.30, 136) загальна кількість штатних посад становила 2 одиниці.
Отже, по Загальному фонду за кодом 2301020 кількість штатних посад з моменту попередження позивача про звільнення і до моменту звільнення не змінилась.
По Спеціальному фонду за кодом 2301020 у період з 01 січня 2021 року по 30 листопада 2021 року загальна кількість штатних посад становила 73,50 одиниць (т.1 а.с.215-218), за період з 01 грудня 2021 року по 31 грудня 2021 року - 94,75 одиниць (т.2 а.с.31-33), за період з 01 січня 2022 року по 30 вересня 2022 року - 83,75 одиниць (т.2 а.с.137-139).
Отже, по Спеціальному фонду за кодом 2301020 кількість штатних посад з моменту попередження позивача про звільнення і до моменту звільнення збільшилась на 10,25 одиниць.
Згідно штатних розписів Університету по Загальному фонду за кодом 2301200 за період 01 січня 2021 року по 30 листопада 2021 року та з 01 грудня 2021 року по 31 грудня 2021 року загальна кількість штатних посад становила 491 одиниць (т.1 а.с.198-209, т.2 а.с.22-27), а з 01 лютого 2022 року по 30 вересня 2022 року - 450 одиниць (т.2 а.с.65-70).
Отже, по Загальному фонду за кодом 2301200 кількість штатних посад з моменту попередження позивача про звільнення і до моменту звільнення зменшилась на 41 одиницю.
По Спеціальному фонду за кодом 2301200 у період з 01 січня 2021 року по 30 листопада 2021 року загальна кількість штатних посад становила 75,75 одиниць (т.1 а.с.210-213), за період з 01 грудня 2021 року по 31 грудня 2021 року - 67,25 одиниць (т.2 а.с.28-29), за період з 01 січня 2022 року по 30 вересня 2022 року - 62,5 одиниць (т.2 а.с.134-135).
Отже, по Спеціальному фонду за кодом 2301200 кількість штатних посад з моменту попередження позивача про звільнення і до моменту звільнення зменшилась на 13,25 одиницю.
За вказаних обставин, судом першої інстанції було обґрунтовано враховано, що на момент звільнення позивача по Загальному фонду по всім кодам загальна кількість штатних посад зменшилась на 41 одиницю, а по Спеціальному фонду збільшилась на 26 одиницю. Кінцевий підсумок - на момент звільнення позивача загальна кількість штатних посад зменшилась на 15 одиниць (41 – 26 = 15).
Відповідач, запропонував позивачці на момент звільнення понад 57 посад, при тому що в період ліквідації Поліклініки загальна кількість штатних посад зменшилась на 15 одиниць, тоді як позивачка не долучила до матеріалів справи жодного доказу, який би підтверджував той факт, що кількість вакантних посад є більшою, а запропонований перелік – неповним.
Витребувані судом апеляційної інстанції дані, на які посилається в своїх поясненнях позивачка, вказаного не спростовують. 
Тому, вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України не порушені, що свідчить про дотримання відповідачем процедури звільнення та виключає можливість задоволення позову.
Доказів про наявність підстав щодо врахування у позивачки переважного права на залишення на роботі та застосування статті 42 КЗпП України, колегією суддів не встановлено.
25 листопада 2021 року відповідачем подано до територіального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, що підтверджується копією звітності (Інформація про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці) з відміткою про її прийняття відповідальною особою (т.1, а.с.117).
Оцінюючи доводи ОСОБА_1 про те, що її звільнення відбулось без звернення адміністрації університету з поданням до профспілкового комітету Вільної профспілки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічногопрофілю НДІ епідеміології та гігієни Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького про надання згоди на її звільнення, колегія суддів зазначає таке.
Так, дійсно закріплюючи наявність обов`язкової попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу на підставі п.1 ст.40 КЗпП України – зміни в організації виробництва і праці, законодавець передбачив виняток з даного правила, згідно якого попередня згода не потрібна у випадку розірвання трудового договору на підставі п.1 ст.40 КЗпП України – зміни в організації виробництва і праці у формі ліквідації підприємства, установи, організації. Таке тлумачення ст. 43 КЗпП України підтверджується положеннями ст.43-1 КЗпП України, відповідно до якої розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках , зокрема: ліквідації підприємства, установи, організації.
Оскільки згідно оскаржуваного наказу №21/кз/тр від 26.01.2022 звільнення позивачки ОСОБА_1 було пов`язане із змінами в організації виробництва і праці у формі ліквідації поліклініки, то з врахуванням положень ст. 43,43-1 КЗпП України в даному випадку отримання попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 та відповідно її звільнення законодавством не вимагається.
Поряд з цим, 01 листопада 2021 року відповідач звертався із Повідомленням до Вільної профспілки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни ЛНМУ імені Данила Галицького про надання згоди на звільнення всіх працівників поліклініки, в тому числі і позивачки (т.1, а.с.118).
11 листопада 2021 року від Голови вільної профспілки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни ЛНМУ імені Данила Галицького отримано Службову записку від 11.11.2021, згідно якої Профспілковий комітет не дає згоди на звільнення працівників (т.1, а.с.119-120).
17.10.2023 року сторона позивача звернулася до суду із клопотанням, у якому просила запитати у Вільної профспілки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького згоду або відмову дачі згоди на звільнення з посади завідувача Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького Вівчар І.С. на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 17.10.2023 року, клопотання представника позивачки ОСОБА_1 – Микити Т.В. – задоволено. Зобов`язано Вільну профспілку Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни ЛНМУ імені Данила Галицького вирішити питання про надання згоди або відмову в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 з посади завідувачки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Надано строк на виконання ухвали суду протягом одного місяця з дня отримання копії цієї ухвали. Вільній профспілці Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни ЛНМУ імені Данила Галицького при виконанні ухвали суду дотримуватись порядку та строків, передбачених статтею 43 КЗпП України та статтею 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Витребувано у Вільної профспілки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни ЛНМУ імені Данила Галицького належним чином засвідчені копії статуту (положення) Вільної профспілки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни ЛНМУ імені Данила Галицького, а також інформацію щодо кількісного та персонального складу виборного органу цієї профспілки, який наділений повноваженнями щодо надання згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, а також щодо членства у профспілці (виходу з профспілки) ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Провадження у справі зупинено до моменту отримання судом апеляційної інстанції рішення профспілкової організації. 
12.02.2024 року на адресу Львівського апеляційного суду надійшла заява Голови Профспілки Демчук Г.С. про продовження строку для розгляду питання щодо надання згоди/відмови у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 , до заяви долучено копію протоколу Загальних зборів членів Вільної профспілки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни ЛНМУ імені Данила Галицького від 31.01.2024, копію Статуту Вільної профспілки.
Зважаючи на обрання нових членів профспілкового комітету лише 31.01.2024, ухвалою Львівського апеляційного суду від 18.03.2024 року продовжено строк Вільній профспілці Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни ЛНМУ імені Данила Галицького для виконання вимог ухвали Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року до 19 квітня 2024 року.
22.03.2024 на адресу апеляційного суду надійшли Протокол профспілкового комітету Вільної профспілки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни ЛНМУ імені Данила Галицького від 20.03.2024 року №3 щодо відмови у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 та рішення Загальних Зборів Вільної профспілки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни ЛНМУ імені Данила Галицького від 31.01.2024 про обрання членів профспілкового комітету (т. 3 а.с. 59-65).
Разом з цим, обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 фактично відповідає змісту частини доводів позовної заяви та апеляційної скарги останньої, яким надана належна правова оцінка, про що зазначено вище.
Рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.
Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого нормам трудового законодавства, фактичним обставинам справи.
В свою чергу, надана профспілковим комітетом відмова у звільненні ОСОБА_1 не містить належних правових аргументів, а обґрунтування такої зводяться до незгоди профспілкового органу з рішенням ректора щодо ліквідації Поліклініки.
Наведені обставини у сукупності дають підстави для висновку про те, що позивачку звільнено правомірно, з дотриманням процедури і порядку, передбачених чинним законодавством.
Що стосується доводів апеляційної скарги про наявність на момент звільнення двох колективних трудових спорів, то судом першої інстанції правильно встановлено, що в межах даної справи розглядається індивідуальний трудовий спір, вирішення якого жодним чином не залежить від результатів вирішення колективного трудового спору. 
Зокрема, відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» колективний трудовий спір (конфлікт) - це розбіжності, що виникли між сторонами соціально-трудових відносин, щодо:
«а» - встановлення нових або зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту;
«б» - укладення чи зміни колективного договору, угоди;
«в» - виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень;
«г» - невиконання вимог законодавства про працю.
Колективні трудові спори, на відміну від індивідуальних - це спори непозовного провадження між найманими працівниками, трудовим колективом (профспілкою) і власником чи уповноваженим ним органом, в яких йдеться про зіткнення інтересів сторін трудових правовідносин.
До таких спорів застосовується примирно-третейський порядок вирішення, правовий механізм якого визначено Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)».
Така позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 01.10.2019 року у справі № 916/2721/18.
Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що перед звільненням, відповідач вчинив всі необхідні дії для працевлаштування позивачки та запропонував останній всі наявні вакантні посади і судом не встановлено порушень трудового законодавства під час процедури звільнення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.
Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 червня 2023 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 18 березня 2025 року.

        Головуючий:                 Я.А. Левик

        Судді:                 Н.П. Крайник 

                                М.М. Шандра