ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 березня 2025 року                                 
м. Харків
справа № 634/189/24
провадження № 22-ц/818/552/25
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді - Тичкової О.Ю.,
суддів колегії – Пилипчук Н.П., Маміної О.В.
за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.
сторони справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 11 вересня 2024 року ухвалене у складі судді Зимовського О.С. –
ВСТАНОВИВ:
В лютому 2024 року звернувся до суду ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договорами позики.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 15.01.2024 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 позичальником, було укладено договір позики. Відповідно до п. 1.1. Договору, позикодавець в порядку і на умовах, визначених цим Договором, надає позичальнику безвідсоткову грошову позику в розмірі 100 000,00 грн, а остання зобов`язується повернути позику до 15.02.2024 включно. Відповідно до п.п. 3.1.- 3.3. Договору позики, сторони підтверджують той факт, що 15.01.2024 позикодавець передав, а позивальник прийняв позику в розмірі 100000 грн. Крім того, 15.01.2024 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , було укладено договір позики. Відповідно до п. 1.1. Договору, позикодавець в порядку і на умовах, визначених цим Договором, надає позичальнику безвідсоткову грошову позику в розмірі 50 000,00 грн, а остання зобов`язується повернути позику у визначений цим Договором строк до 15.02.2024 включно. Однак у визначений договором строк відповідач грошові кошти не повернула. Тому позивач вимушений звернутись до суду з вказаним позовом про стягнення заборгованості за договорами позики, а також понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу та судового збору, орієнтовний розмір яких становить 6 211,20 грн.
Рішенням Сахновщинським районним судом Харківської області від 11 вересня 2024 року, позовну заяву задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15.01.2024 року в розмірі 50000 грн 00 коп. та в розмірі 100 000 грн та судовий збір. 
Рішення обґрунтовано тим, що позивач надав суду належні та допустимі докази на підтвердження укладення між сторонами договору позики на заявлених у позові умовах. Наявність у позивача оригіналів боргових розписок свідчать про те, що боргові зобов`язання відповідачем не виконані. Доказів повернення боргу матеріали справи не містять. Доводи відповідача ОСОБА_2 та її представника про те, що вказані договори позики та складені нею розписки були під впливом обману та погрозою насильством не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду належними та допустимими доказами. Інші доводи представника відповідача щодо зазначення у договорах позики іншого місця їх укладення та те, що сторона спору не скористалася процедурою його позасудового врегулювання не можуть свідчити, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця.
Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу в якій посилається на те, що апелянт не визнає позовні вимоги в повному обсязі, вважає що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, а позовні вимоги - не підлягають задоволенню. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та зробив висновки що не відповідають дійсним обставинам у справі та вимогам закону. Договори позики від 15.01.2024 року є недійсними, оскільки дійсною метою складання розписок було не отримання грошових коштів, а покладення на ОСОБА_2 , як на працівника матеріальної відповідальності у зв`язку з виконанням нею трудових обов`язків. Грошові кошти за вказаними договорами позивачем фактично не передавались та нею не отримувались. Відповідач з 2019 року працює за трудовим договором, укладеним із позивачем - ОСОБА_1 , на посаді оператора комп`ютерного набору у магазині "Будівельник" в смт Сахновщина, який з середини січня 2024 року закритий і не функціонує. Апелянт зазначає, що роботодавець ОСОБА_1 дуже переживав за збереження завезеного до магазину товару на велику суму, тому вимагав від неї написати договори позики та розписки про начебто отримані відповідачем та іншими працівниками від нього кошти, щоб мати гарантії, що товар не зникне. Побоюючись за життя та здоров`я себе і близьких родичів, а також понадіявшись на те, що складені договори є лише гарантією для роботодавця щодо збереження товару у магазині, відповідач відразу не стала звертатись до правоохоронних органів за вказаним фактом, і подала відповідну заяву до відділення поліції №1 Красноградського РВП ГУНП в Харківській області про скоєння відносно неї кримінального правопорушення лише після відкриття Сахновщинським районним судом Харківської області провадження у справі за позовом ОСОБА_1 про стягнення боргу. В ході перевірки викладених у поданій відповідачем до поліції заяви були надані письмові пояснення свідками, працівниками магазину ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_5 , НОМЕР_2 , зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2 . Проте в подальшому від поліції відповідачу на його заяву жодних відповідей не надходило, усно було повідомлено про відмову у відкритті кримінального провадження без будь-яких обґрунтувань. Вказане завадило відповідачці клопотати перед судом про виклик та допит в судовому засіданні вказаних свідків. Апелянт просить долучити до матеріалів справи докази, які вона не долучила в суді першої інстанції та врахувати їх при перегляді рішення суду. 
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 просить відмовити у долучені до матеріалів справи наданих відповідачем додаткових доказів, а саме відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб та залишити їх без розгляду. Факт одержання відповідачкою суми позики підтверджуються власноруч підписаними нею розписками. Сторони підтверджують той факт, що позика надавалась 15.01.2024 року шляхом передачі готівки із рук позикодавця в розмірі 50 000,00 грн та 100 000, 00 грн відповідно. Відповідач прострочив виконання зобов`язань. Тому суд ухвалив законне та обґрунтоване рішення, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Судова колегія не приймає надані апелянтом докази, оскільки нею не зазначені поважні причини не подання цих доказів суду першої інстанції.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що 15.01.2024 року між ОСОБА_1 та  ОСОБА_2  був укладений письмовий договір позики, предметом якого було надання безготівкової грошової позики в розмірі 100 000 грн.
Відповідно до п. 1.1. Договору позики, позикодавець в порядку і на умовах, визначених цим договором, надає позичальнику безвідсоткову грошову позику в розмірі 100 000 грн., а остання зобов`язується повернути позику у визначений цим Договором строк.
Згідно з п. 2.1. Договору позики, загальний строк надання позики позичальнику до 15.02.2024 включно.
Відповідно до п.п. 3.1. - 3.3. Договору позики, сторони підтверджують той факт, що 15.01.2024 позикодавець передав, а позивальник прийняв позику в розмірі 100000 грн.
Згідно п.п. 4.3. Договору позики, підтвердженням поверненням позики є передача розписки позикодавцем позичальнику.
Крім того, 15.01.2024 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики на суму 50 000 грн з аналогічними умовами, термін повернення грошових коштів до 15.02.2024 року включно.
Згідно розписок від 15.01.2024 року, які написані власноручно ОСОБА_2 , позичальник ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти на підставі договорів позики від 15.01.2024 року в загальній сумі 150 000 грн. і зобов`язується повернути грошові кошти до 15.02.2024 року.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Як вбачається із умов договорів позики від 15.01.2024 року, укладених між сторонами, факт одержання позики підтверджується розписками, власноручно написаними позичальником в момент передачі йому суми позики (пункт 3.3.).
Тексти розписок про отримання позики від 15.01.2024 року містять інформацію про те, що позичальник ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти на підставі договорів позики від 15.01.2024 року в загальній сумі 150 000 грн в день складання цієї розписки, тобто саме в момент підписання договору позики і зобов`язується повернути грошові кошти до 15.02.2024 року.
Судова колегія погоджується з висновком суду, що складені власноруч ОСОБА_2 розписки підтверджують як факт укладення договорів позики та зміст умов цих договорів, так і факт отримання нею від ОСОБА_1 грошової суми та обов`язок її повернути.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року при розгляді справи № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18), у якому зазначено, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Відповідно до статті 204 ЦК України вчинений сторонами правочин є дійсним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, тоді як обов`язок щодо спростування презумпції правомірності правочину покладається на відповідача.
З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, не передання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.
При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається не укладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Судова колегія погоджується з висновком суду, що доводи відповідача ОСОБА_2 та її представника про те, що укладені між сторонами договори позики вчинені під впливом обману та погрозою насильством не підтверджені належними та допустимими доказами.
Наявність оригіналу боргових розписок у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргові зобов`язання не виконані.
Вказане також узгоджується з висновками Верховного Суду України, які викладені у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13; від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.
Доказів повернення відповідачкою боргу матеріали справи не містять.
Доводи апелянта про не отримання нею грошей за договором позики належним чином не доведені, рішення суду про визнання договорів позики удаваними суду не надані. Тому судова колегія вважає зазначені апелянтом доводи необгрунтованими.
Європейський суд з прав людини вказав, щопункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
За правилами, передбаченими пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги викладених судом висновків не спростовують, скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Підстави для зімни розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 11 вересня 2024 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 14 березня 2025 року.

Головуючий                                                                 О. Ю. Тичкова

Судді                                                                                 Н.П. Пилипчук

                                                                               О.В. Маміна