КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5230/2025
Справа № 756/10896/24
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем       України
 
23 січня 2025 року                                                                                         
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач),  Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Луценка О.М. в м. Київ 23 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до релігійної організації «Релігійна громада Євангельських християн - баптистів «Пробудження» в Оболонському районі м. Києва» про заборону діяльності, яка створює загрозу життю, здоров`ю, майну фізичної особи,
 
в с т а н о в и в :
                        
У вересні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив заборонити релігійній організації «Релігійна громада Євангельських християн - баптистів «Пробудження» в Оболонському районі м. Києва» розташовувати та використовувати електрогенеруючі установки, що створюють шум з південно-східної частини будівлі церкви «Пробудження», яка розташована за адресою м. Київ АДРЕСА_1, а також на її даху, покласти на відповідача судові витрати.
 
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23 вересня 2024 року позовну заяву  повернуто заявнику.
 
Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 23 вересня 2024 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що зобов`язання, встановлене судом, щодо направлення копії позовної заяви відповідачу є вигаданим та незаконним.
Наводив зміст ч. 1 ст. 19 Конституції України, абз. 3 ч. 7 ст. 43 ЦПК України, які судом першої інстанції було проігноровано.
Вказував, що на виконання п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позивачем вказано в позовній заяві спосіб захисту прав та інтересів, передбачений законом, а саме ч. 1 ст. 282 ЦК України, про що зазначено у прохальній частині. 
На виконання ч. 5 ст. 175 ЦПК України, у її взаємозв`язку з ч. 3 ст. 177 ЦПК України, позивачем було додано до позовної заяви клопотання про огляд доказів за їх місцезнаходженням, що саме по собі не є фактом відсутності доказів у справі взагалі. чи відсутності посилання на них. Закон вимагає подання тільки тих доказів, які вже наявні та реально існують.
Пояснював, що ухвала суду першої інстанції містить перелік рекомендованих доказів. Зокрема, в ухвалі зазначено, що позивачем не надано підтвердження того, що керівника відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності та не надано доказів результатів вимірювання шуму та перевищення допустимих норм у відповідних місцях у певний період доби. 
Наголошував, що притягнення до адміністративної відповідальності як умова понесення цивільно-правової відповідальності не відповідає законодавству. Цивільно-правова відповідальність є самостійним видом юридичної відповідальності. Звернення до поліції щодо перевищення рівня шуму, як умова для пред`явлення позову про заборону діяльності, яка створює шум, законодавством не передбачена. Тому така вимога суду є незаконною.
Крім того, суд не врахував, що спірний генератор не належить позивачу, його робота має спорадичний характер, тому вимірювання рівня шуму не є можливим.
Більш того, позов обґрунтовано неналежним місцерозташуванням генератора, що і створює шум. Судом проігноровано аргументацію позовної заяви, що відповідачем, в порушення ч. 1 ст. 32 Закону України «Про систему громадського здоров`я» не виконано ряд обов`язкових заходів з метою запобігання утворення шуму і зменшення його шкідливого впливу на здоров`я людини.
В ухвалі також зазначається, що «Окрім того відповідно до п. п. 2, 6 ч. 5 ст. 23 Закону України «Про систему громадського здоров`я», відповідно до яких додержання рівня тиші не поширюється на випадки запобігання виникненню та/або ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, а також на випадки роботи обладнання і механізмів, що забезпечують життєдіяльність житлових і нежитлових громадських будівель, за умови вжиття вичерпних заходів для максимального обмеження проникнення шуму до прилеглих приміщень, у яких постійно чи тимчасово перебувають люди. Згідно з роз`ясненням Міністерства охорони здоров`я та Держпродспоживслужби, в умовах ліквідації аварійних та надзвичайних ситуацій санітарні норми щодо перевищення ними рівня шуму не застосовуються». 
Вказував, що роз`яснення Міністерства охорони здоров`я та Держпродспоживслужби розповсюджуються тільки в новинах, вони не відносяться до нормативних актів, суд першої інстанції не вказав реквізитів таких роз`яснень, як документу, відтак, вони не є нормою права.
По-друге, діяльність церкви аж ніяк не направлена на запобігання виникненню та/або ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, а також на випадки роботи обладнання і механізмів, що забезпечують життєдіяльність житлових і нежитлових громадських будівель. Суд проігнорував, що відповідачем не вжито жодних заходів для максимального обмеження проникнення шуму до прилеглих приміщень, у яких постійно чи тимчасово перебувають люди.
Відтак, вимоги судді, які ґрунтуються на вигаданих недоліках позовної заяви, виконати неможливо.
Зазначив, що ненадання доказів (з позиції суду першої інстанції) може бути підставою для відмови в позові, а не підставою повернення позовної заяви. Судом першої інстанції було невірно застосовано ст. 175, 177 ЦПК України та безпідставно повернуто позовну заяву.
Вважав, що суд першої інстанції порушив наведені норми права, був необ`єктивним та заангажованим, не оцінив належним чином доводи позивача у справі, проявив надмірний формалізм при вирішенні питання відкриття провадження, що призвело до порушення права позивача на судовий захист. Ухвала про повернення позову постановлена з проявом надмірного формалізму щодо тлумачення законодавства, що суперечить завданню цивільного судочинства, порушує право позивача на справедливий суд та принцип доступності судочинства.
Вважав заявлений судді Луценку О.М. відвід обґрунтованим з підстав, зазначених у відповідній заяві про відвід, та що мало місце порушення порядку вирішення відводу судді. Як вбачається з ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 12 вересня 2024 року, єдиним фактичним і обґрунтованим, крім правових норм, є одне речення: «Заявлений відвід суд вважає необґрунтованим, оскільки зазначені позивачем підстави для відводу не свідчать про упередженість чи необ`єктивність судді».
Відтак, хоча суд і не зобов`язаний давати відповідь на кожен аргумент заяви, проте суддя не надав жодної відповіді в ухвалі. Відтак, неможливо прийти до висновку про дослідження судом аргументів і доводів заяви про відвід. Такі дії судді тільки підтверджують його упередженість з точки зору позивача. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 40 ЦПК України вирішення питання про відвід повинно було бути передане на розгляд судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу, після висновку про його необґрунтованість. Відтак, справа не передавалась для автоматизованого розподілу для визначення складу суду для вирішення питання про відвід.
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У відповідності до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) віднесена до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.
Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Ухвала суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону, виходячи з наступного.
 
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив заборонити релігійній організації «Релігійна громада Євангельських християн - баптистів «Пробудження» в Оболонському районі м. Києва» розташовувати та використовувати електрогенеруючі установки, що створюють шум з південно-східної частини будівлі церкви «Пробудження», яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , а також на її даху, покласти на відповідача судові витрати.
Позов мотивував тим, що біля будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , в якому він мешкає, впритул знаходиться церква «Пробудження» (АДРЕСА_1), яка належить релігійній організації, поруч розташовані студентський гуртожиток та сквер. Приблизно весною 2024 року відповідач встановив генератор електроенергії промислової потужності, який працює на пальному, у стаціонарний захисний короб з металу з тильної сторони будівлі церкви. Дана сторона церкви, де встановлено генератор, виходить до частини його будинку, куди виходять вікна його квартири. 
Під час вимкнень електроенергії генератор вмикається, який створює значний шум, що змушує позивача зачиняти вікна. Разом із тим, із зачиненими вікнами він не може знаходитися в своїй квартирі через брак свіжого повітря та спеку. Найчастіше генератор вмикають у неділю під час проведення масових заходів чи зборів, тому він вимушено прокидається у такі дні в неділю. 
Генератор відповідача, розташований близько до його вікон, створює такі негативні фактори, як шум та вихлопні гази. Вважає, що дія шуму та вихлопних газів значно порушує його немайнові права, а саме право на безпечне для життя та здоров`я навколишнє природне середовище (довкілля).
До позовної заяви ОСОБА_1 надано клопотання про огляд доказів за їх місцезнаходженням, в якому позивач вказував, що потребує огляду спірний генератор та його розташування по відношенню до житлових будинків, тому слід провести його огляд за місцезнаходженням, а саме на місцевості по АДРЕСА_1 (територія церкви відповідача). На підставі вищевикладеного просив призначити огляд доказів за їх місцезнаходженням, а саме огляд спірного генератора відповідача, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; огляд місця розташування сусідніх жилих будівель, зокрема, будинку позивача, як таких, на які впливає шум генератора. У разі відсутності відповідача при огляді забезпечити відеофіксацію огляду технічними засобами судом на підставі ч. 5 ст. 85 ЦПК України, забезпечити ведення протоколу огляду доказів та їх місцезнаходженням судом.
 
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 09 вересня 2024 року позовну заяву залишено без руху, з наданням строку 10 днів для усунення недоліків позовної заяви. Вказано, що в порушення вимог ст. 175 ЦПК України позивач не виконав вимог, які ставляться до позовної заяви при зверненні до суду, які унеможливлюють відкриття провадження по справі, а саме:
- позивачем до позовної заяви не додано доказів направлення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів;
За приписами ч. 1 ст. 177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.
У разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї в електронній формі, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів.
Як убачається з матеріалів позовної заяви, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду через систему «Електронний суд», шляхом направлення позовної заяви та доданих до неї документів в електронній формі. Однак, вказані матеріали не містять доказів надсилання листом з описом вкладення відповідачу копій поданих до суду документів.
Таким чином, позивачу необхідно надати докази направлення на адресу відповідача копій усіх документів, поданих до суду.
Разом з тим, в порушення вимог ст. 175 ЦПК України позивач не виконав вимог, які ставляться до позовної заяви при зверненні до суду, які унеможливлюють відкриття провадження по справі.
Згідно п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.
Згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
У порушення вказаної вимоги позивачем не додано до позовної заяви жодних доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Зі змісту позову вбачається, що відповідачі використовують генератор електроенергії промислових потужності, який працює на пальному, який розташований близько до вікон позивача та створює негативні фактори, такі як шум та вихлопні гази.
Особу, яка використовує генератор, що перевищує допустимий рівень шуму, може бути притягнуто до відповідальності за ст. 182 КУпАП.
Частиною 1 статті 182 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за порушення вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів щодо захисту населення від шкідливого впливу шуму чи правил додержання тиші в населених пунктах і громадських місцях.
Відповідно до п. 3, 4 ч. 1, ч. ч. 2, 3 ст. 32 Закону України «Про систему громадського здоров`я», органи державної влади, органи місцевого самоврядування, суб`єкти господарювання та громадяни під час здійснення будь-яких видів діяльності з метою запобігання утворенню шуму і зменшення його шкідливого впливу на здоров`я людини зобов`язані: 3) вживати заходів для недопущення перевищення рівнів шуму, а також шкідливого впливу інших фізичних факторів, зокрема під час руху автомобільного транспорту в населених пунктах; 4) вживати заходів для недопущення упродовж доби перевищення рівнів шуму, встановлених державними медико-санітарними нормативами, у таких приміщеннях і на таких територіях (захищених об`єктах); у приміщеннях житлових будинків і на прибудинковій території; у приміщеннях закладів охорони здоров`я, санаторно-курортних закладів, закладів соціального захисту населення, надавачів соціальних послуг, закладів освіти, культури; у приміщеннях готелів і гуртожитків; у приміщеннях закладів громадського харчування, торгівлі, побутового обслуговування, розважального та грального бізнесу, розташованих у межах населених пунктів; у приміщеннях інших будівель і споруд, в яких постійно чи тимчасово перебувають люди; на територіях парків, скверів, зон відпочинку, розташованих на території мікрорайонів і груп житлових будинків. Шум на захищених об`єктах під час здійснення будь-яких видів діяльності не повинен перевищувати рівні, встановлені державними медико-санітарними нормативами для відповідного часу доби. На захищених об`єктах із 22 години до 8 години забороняються гучний спів і гучні вигуки, користування звуко-відтворювальною апаратурою та іншими джерелами побутового шуму, проведення салютів, феєрверків, використання піротехнічних засобів.
Позивачем не надано підтвердження того, що керівника відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності та не надано доказів результатів вимірювання шуму та перевищення допустимих норм у відповідних місцях у певний період доби.
Окрім того відповідно до п. п. 2, 6 ч. 5 ст. 32 Закону України «Про систему громадського здоров`я», відповідно до яких додержання рівнів тиші не поширюється на випадки запобігання виникненню та/або ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, а також на випадки роботи обладнання і механізмів, що забезпечують життєдіяльність житлових і нежитлових громадських будівель, за умови вжиття вичерпних заходів для максимального обмеження проникнення шуму до прилеглих приміщень, у яких постійно чи тимчасово перебувають люди.
Згідно з роз`ясненням Міністерства охорони здоров`я та Держпродспоживслужби, в умовах ліквідації аварійних та надзвичайних ситуацій санітарні норми щодо перевищення ними рівня шуму не застосовуються.
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.
 
11 вересня 2024 року ОСОБА_1 подано до Оболонського районного суду м. Києва заяву про відвід, в якій він просив відвести суддю Луценка О.М. від розгляду справи, враховуючи те, що більшість вимог судді, які ґрунтуються на вигаданих недоліках позовної заяви, виконати неможливо, це призведе до гарантованого повернення позовної заяви, він вважає дані обставини такими, що порушують його право на доступ до правосуддя; суддя Луценко О.М. очевидно виправдовує явно протиправну діяльність відповідача, що свідчить про його особисту заінтересованість у справі, дані обставини можуть бути викликані його особистим ставленням до справи, або також і питанням віросповідання. Як відомо, суддя має бути не тільки безстороннім, але також і має таким здаватись для стороннього спостерігача. За даних обставин, ухвала судді Луценка О.М. рівнозначна відмові у відкритті провадження, а її аргументація відповідає відмові у задоволенні позовних вимог. Вважав, що суддя Луценко О.М. вже сформував свою позицію щодо даної справи і не може здійснювати її розгляд далі таким чином, щоб забезпечити право ОСОБА_1 на справедливий суд.
 
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва  від 12 вересня 2024 року, постановленою в складі судді Луценка О.М., відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Луценка О.М.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23 вересня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто заявникові.
Визнаючи позовну заяву неподаною та повертаючи її позивачеві, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не усунуті недоліки позовної заяви.
 
Апеляційний суд з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з положеннями ст. 185-187 ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, перевіряє дотримання позивачем вимог статей 175 і 177 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху (ч. 2 ст. 185 ЦПК України).
 
Відповідно до ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. 175, 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст. 175, 177 ЦПК України, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
 
Статтею 175 ЦПК України встановлено ряд вимог, яким повинна відповідати позовна заява.
Зокрема, відповідно до ч. 3 - 6 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
Якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.
У разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення.
У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.
 
Залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без руху та в подальшому повертаючи її позивачу з підстав того, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду через систему «Електронний суд», шляхом направлення позовної заяви та доданих до неї документів в електронній формі, однак, вказані матеріали не містять доказів надсилання листом з описом вкладення відповідачу копій поданих до суду документів, судом першої інстанції залишено поза увагою, що ОСОБА_1 в позовній заяві повідомив, що оскільки відповідач електронного кабінету не зареєстрував, у позивача відсутній обов`язок надсилати йому копії процесуальних документів.
 
Дійсно, відповідно до ч. 6 ст. 14 ЦПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
 
Згідно ст. 13 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійна організація визнається юридичною особою з дня її державної реєстрації. Релігійна організація як юридична особа користується правами і несе обов`язки відповідно до чинного законодавства і свого статуту (положення).
 
Таким чином, відповідач - релігійна організація «Релігійна громада Євангельських християн - баптистів «Пробудження» в Оболонському районі м. Києва», як юридична особа, зобов`язаний був зареєструвати електронний кабінет, однак докази такої реєстрації в матеріалах справи відсутні, натомість, згідно відповіді № 3311461, сформованої засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд», зазначено, що юридична особа з кодом ЄДРПОУ 18017691 не має електронного кабінету в підсистемі Електронний суд ЄСІТС (а. с. 4).
 
Відповідно до ч. 7 ст. 43 ЦПК України якщо інший учасник справи відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язаний зареєструвати електронний кабінет, але не зареєстрував його, учасник справи, який подає документи до суду в електронній формі з використанням електронного кабінету, звільняється від обов`язку надсилання копій документів такому учаснику справи. Суд, направляючи такому учаснику справи судові виклики і повідомлення, ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом, зазначає у цих документах про обов`язок такої особи зареєструвати свій електронний кабінет та можливість ознайомлення з матеріалами справи через Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему або її окрему підсистему (модуль), що забезпечує обмін документами.
 
Враховуючи вищевикладене, покладення судом першої інстанції на позивача обов`язку надсилати відповідачу, який не зареєстрував електронного кабінету, доказів надсилання листом з описом вкладення копій поданих до суду документів є безпідставним.
 
Сама по собі процесуальна неможливість оскарження ухвали про залишення позовної заяви без руху не зобов`язує позивача беззаперечно виконувати вимоги суду щодо усунення недоліків, якщо ці вимоги не відповідають вимогам закону.
 
Вказуючи, що в порушення ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивачем не додано до позовної заяви жодних доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, судом першої інстанції залишено поза увагою, що на виконання ч. 5 ст. 175 ЦПК України, у її взаємозв`язку з ч. 3 ст. 177 ЦПК України, позивачем було додано до позовної заяви клопотання про огляд доказів за їх місцезнаходженням, що саме по собі не є фактом відсутності доказів у справі взагалі, чи відсутності посилання на них. Закон вимагає подання тільки тих доказів, які вже наявні та реально існують.
 
Крім того, вказуючи, що позивачем не надано доказів, які, на думку суду, мали бути надані разом із позовом, суд першої інстанції втрутився у право позивача самостійно визначати обсяг доказової бази і фактично вдався до оцінки обґрунтованості позову, залишивши поза увагою, що питання про те, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України вирішується судом в нарадчій кімнаті під час ухвалення рішення по суті справи, а не на стадії відкриття провадження у справі.
 
На стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті.
 
До подібних висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 08 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19 (провадження № 61-2192св20); від 25 січня 2021 року у справі № 308/13063/19 (провадження № 61-7912св20), від 06 грудня 2023 року у справі № 337/804/23 (провадження № 61-12848 св 23).
 
Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», №35787/03, п. 29).
При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
 
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, пункт 25).
 
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).
 
Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, апеляційний суд вважає, що підстави для залишення позовної заяви без руху та в наступному її повернення були відсутні, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, суд першої інстанції дійшов передчасного та помилкового висновку про повернення заявнику позовної заяви з підстав, передбачених ст. 185 ЦПК України.
 
Апеляційний суд приходить до висновку, що повернення позовної заяви із підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, проголошеного ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
 
Крім того, апеляційний суд враховує і погоджується з доводами апеляційної скарги, що при розгляді заяви ОСОБА_1 про відвід судді Луценка О.М. від розгляду справи порушено порядок розгляду такої заяви, передбачений ч. 1 - 3 ст. 40 ЦПК України, відповідно до яких питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі. Питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.
 
Зі змісту ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 12 вересня 2024 року вбачається, що визнавши заявлений ОСОБА_1 відвід необґрунтованим, суддя Луценко О.М. всупереч ч. 3 ст. 40 ЦПК України не передав справу для визначення судді в порядку ст. 33 ЦПК України для вирішення заяви про відвід, а відмовив у межах цієї ж ухвали у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід та в подальшому ухвалою від 23 вересня 2024 року повернув позовну заяву позивачу. Таким чином, заяву про відвід було розглянуто неналежним судом.
 
Враховуючи вищевикладене, ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви позивачу не може вважатися законною і обґрунтованою, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.
 
За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
 
Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,
 
 п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 23 вересня 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                                                                                  Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.