КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  № 754/8591/23
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/7305/2024                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
12 червня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                                   судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                   суддів                                  Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
                                   при секретарі                      Ящуку Д.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 вересня 2023 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 2 листопада 2023 року (суддя Коваленко І.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
встановив:
 
у червні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення 3% річних за період затримки сплати боргу з 7 листопада 2019 року по 19 червня 2023 року в розмірі 344 293,03грн.
            Мотивуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що 8 листопада 2019 року його позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики від 15 січня 2013 року задоволено частково, стягнуто солідарно з відповідачів на його користь суму боргу за договором позики в розмірі 2 265 653,60грн, що еквівалентно 86 800 доларів США відповідно до офіційного курсу НБУ та 3% річних від простроченої суми за період з 16 листопада 2016 року по 8 листопада 2021 року у розмірі 338 730,73грн та понесені судові витрати пропорційно задоволеній частині позовних вимог в розмірі 4200,27грн. Постановою Київського апеляційного суду від 8 грудня 2022 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 8 листопада 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 15 січня 2013 року в розмірі 160 716,53грн, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Постановою Верховного Суду від 5 квітня 2023 року постанову Київського апеляційного суду від 8 грудня 2022 року скасовано, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 8 листопада 2021 року в частині вимог до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 2 265 653,60грн, що в еквіваленті становить 86 800 доларів США залишено в силі, в частині вимог до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних - змінено, зменшено суму 3 % річних, що підлягають стягнення з ОСОБА_2 до 202 209,49грн з 16 листопада 2016 року до 6 листопада 2019 року.
            Позивач зазначав, що так як у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, що підлягає сплаті у гривнях, він визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. На час ухвалення 
                                                                       
постанови Верховного Суду 5 квітня 2023 року, валютний курс, встановлений НБУ склав 36,56грн за 1 долар США, отже на час ухвалення вказаної постанови сума боргу у розмірі 86 800 доларів США дорівнює 3 173 408грн.
            Відтак, позивач наводить розрахунок 3% річних за період затримки сплати боргу за період з 7 листопада 2019 року по 19 червня 2023 року в розмірі 344 293,03грн.
            Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
            Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 2 листопада 2023 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000грн.
            У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду та додаткове рішення суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.
            Позивач зазначає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про прострочення кредитора, оскільки він звернувся з позовом про стягнення заборгованості до суду у листопаді 2019 року, тоді як відповідачка вперше звернулась до нього з пропозицією виконання свого зобов`язання тільки у січні 2023 року.
            Позивач посилається на те, що матеріали справи не містять жодного письмового доказу, що відповідачка зверталась до нього з пропозицією про повернення боргу у розмірі 86 800 доларів США в період з 16 грудня 2016 року по 16 грудня 2022 року та виплат 3% річних за весь час прострочення, відтак висновок суду, що зобов`язання не виконано внаслідок тривалого прострочення кредитора є необґрунтованим та незаконним.
            Також позивач, посилаючись на практику Верховного Суду, зазначає, що наявність судового рішення про стягнення боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення.
            Позивач зазначає, що заява про відшкодування витрат на правову допомогу була подана відповідачкою 25 вересня 2023 року, тобто з порушенням частини 8 статті 141 ЦПК України, оскільки у судовому засіданні 20 вересня 2023 року до закінчення судових дебатів адвокатом Кир`ян Д.І. не було зроблено відповідної заяви.
            Крім цього позивач зазначає, що згідно додаткової угоди № 5 від 20 вересня 2023 року, підписаної між відповідачкою та адвокатом Кир`ян Д.І., адвокатом свідомо визначено строк у шість днів, аби обійти встановлені законом процесуальні строки. Посилання адвоката на неможливість своєчасного розрахунку з клієнтом за надані послуги з причин частих повітряних тривог у місті Києві є неспроможними, так як повітряні тривоги зазвичай лунали вночі.
            Також позивач посилається на неспівмірність заявлених відповідачкою витрат, вважаючи їх значно завищеними по відношенню до складності справи та обсягу виконаної адвокатом роботи.
            У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Кир`ян Д.І. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що заборгованість у відповідачки виникла виключно у зв`язку з суперечливою поведінкою позивача, який безпідставно завищував залишок наявної у неї заборгованості перед позивачем, тому відповідачка перестала здійснювати виплати, оскільки не розуміла законність вимог позивача.
            Також представник відповідачки зазначає, що за період із 16 листопада 2016 року по 6 листопада 2019 року відповідачкою вже було сплачено 3% річних за рішенням Верховного Суду від 5 квітня 2023 року, при цьому судовий розгляд тривав майже 4 роки, що є порушенням розумних строків, відтак покладення на відповідачку тягаря відповідальності за порушення судом строків розгляду справи є необґрунтованим.
                                                                       
            Представник відповідачки зазначає, що мало місце прострочення кредитора, оскільки відповідачка неодноразово зверталась до позивача із пропозиціями погасити борг як усно, так і письмово, однак позивач ігнорував такі пропозиції, навмисно затягуючи розгляд справи. У подальшому позивач звернувся до приватного виконавця з метою виконання рішення суду, було відкрито зведене виконавче провадження № НОМЕР_1, заборгованість за яким була повністю виплачена нею 17 липня 2023 року.
            Крім цього представник відповідачки зазначає, що відповідачкою були дотримані вимоги частини 8 статті 141 ЦПК України, оскільки відповідачка не могла реалізувати свої процесуальні права виключно у зв`язку з  військовими діями на території України.  
Позивач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду апеляційної скарги (с.с.67 т.2), у судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.
            Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Кир`ян Д.І., яка проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. 
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 15 січня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., за реєстровим № 22, згідно умов якого ОСОБА_2 отримала у позику грошові кошти у сумі 1 793 000грн, що в еквіваленті за комерційним курсом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» на день укладення договору становило 220 000 доларів США, на строк до 15 травня 2013 року (с.с.24-25 т.1).
6 серпня 2014 року між сторонами був укладений договір про внесення змін та доповнень до договору позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., за реєстровим № 1601, згідно з умовами якого сторони домовились, що позика надається без нарахування відсотків до 15 травня 2015 року (с.с.22 т.1).
26 серпня 2015 року між сторонами був укладений договір про внесення змін та доповнень до договору позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., за реєстровим № 1502, згідно з умовами якого сторони домовились, що позика надається без нарахування відсотків до 15 листопада 2016 року (с.с.23 т.1).
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 8 листопада 2021 року у справі № 754/16388/19 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 2 265 653,60грн, що в еквіваленті становить 86 800 доларів США, та 3% річних від простроченої суми за період із 16 листопада 2016 року до 8 листопада 2021 року у розмірі 338 730,73грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Київського апеляційного суду від 8 грудня 2022 року у справі № 754/16388/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_6 , залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником Кир`ян Д.І. , задоволено частково, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 8 листопада 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15 січня 2013 року у розмірі 160 716,53грн. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
16 грудня 2022 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_1 із листом-
                                                                                  
пропозицією про добровільне погашення боргу, у якому просила повідомити реквізити для перерахування суми боргу у розмірі 146 957,03грн (с.с.55 т.1).
19 січня 2023 року ОСОБА_1 надав відповідь на вказаний лист, у якій повідомив, що подав касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції, тому зазначена сума боргу не є безспірною (с.с.56 т.1).
Постановою Верховного Суду від 5 квітня 2023 року у справі № 754/16388/19 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 8 грудня 2022 року скасовано в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та 3% річних. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 8 листопада 2021 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 2 265 653,60грн, що в еквіваленті становить 86 800 доларів США, залишено в силі. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 8 листопада 2021 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних змінено, зменшено суму 3% річних, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 338 730,73грн до 202 209,49грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат (с.с.6-20 т.1).
20 квітня 2023 року ОСОБА_2 повторно звернулась до ОСОБА_1 з листом-пропозицією про добровільне погашення боргу, у якому просила повідомити дату та час, коли в нього буде можливість прибути до нотаріуса для отримання грошових коштів у розмірі 2 477 337,46грн, в якості погашення боргу, та надання згоди на зняття обтяження з квартири, що перебуває в іпотеці (с.с.58 т.1).
У відповіді від 2 травня 2023 року на вказаний лист-пропозицію, ОСОБА_1 зазначив, що Верховним Судом підтверджено наявність у відповідачки боргу у розмірі 86 800 доларів США, а згідно умов договору позики, борг підлягає сплаті у гривнях за курсом продажу долару США у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» на день платежу. Крім цього, він повідомив про наявність у відповідачки обов`язку сплатити 3% річних за весь час прострочення та судових витрат (с.с.61 т.1).
12 травня 2023 року Деснянським районним судом міста Києва були видані виконавчі листи на виконання рішення суду, на підставі яких 21 червня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. відкриті виконавчі провадження № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, № НОМЕР_4, які постановами від 18 липня 2023 року були закінчені, у зв`язку з повним виконанням (с.с.86-96 т.1).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах мало місце прострочення кредитора, оскільки відповідачка неодноразово вживала заходи для добровільного погашення заборгованості, однак позивач не бажав вчиняти дії, спрямовані на прийняття виконання рішення суду у присудженому розмірі, що є підставою для звільнення відповідачки від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк 
                                                                                  
(термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад.
Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частина перша статті 599 ЦК України).
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.
У справі, що переглядається, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 8 листопада 2021 року у справі № 754/16388/19 визначений розмір боргу, який підлягав стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (2 265 653,60грн, що в еквіваленті становить 86 800 доларів США), а постановою Верховного Суду від 5 квітня 2023 року у цій же справі визначений розмір 3% річних, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (202 209,49грн) та зазначений період стягнення з 16 листопада 2016 року по 6 листопада 2019 року.
Отже, судами був визначений розмір зобов`язання та спосіб його виконання - сплата грошових коштів.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною четвертою статті 612 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.
Відповідно до частин першої та другої статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.
Прострочення кредитора полягає або в безпідставній відмові від прийняття належного виконання, або в невиконанні кредиторських обов`язків, або в інших діях чи бездіяльності з боку кредитора, які не дозволяють боржнику виконати зобов`язання належним чином. Якщо прострочення боржника - це прострочення у виконанні зобов`язання, то прострочення кредитора - це прострочення у прийнятті виконання зобов`язання.
Боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора (частина четверта статті 613 ЦК України).
Тлумачення частини четвертої статті 613 ЦК України свідчить, що боржник за грошовим зобов`язанням у період прострочення кредитора звільняється від обов`язку 
                                                                                  
сплати як процентів, передбачених договором, так і процентів, передбачених статтею 625 ЦК України. Слід підкреслити, що прострочення кредитора, звільняючи боржника від сплати процентів за весь період прострочення, не звільняє його від сплати суми основного боргу.
Такий правовий висновок сформульований Верховним Судом у постанові від 03 листопада 2021 року в справі № 705/3275/18.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачка стверджувала, що неодноразово пропонувала позивачу сплатити борг, у підтвердження чого надала суду першої інстанції копії листів-пропозицій про добровільне погашення боргу від 16 грудня 2022 року та від 20 квітня 2023 року.
Однак, у листі від 16 грудня 2022 року відповідачка пропонувала сплатити позивачу  146 957,03грн, що не відповідає розміру її заборгованості, визначеного судом, а у листі від 20 квітня 2023 року пропонувала з`явитися до нотаріуса для отримання 2 477 337,46грн, не зазначаючи прізвища нотаріуса.
При цьому, позивач, посилаючись на постанову Верховного Суду від 5 квітня 2023 року, звертав увагу відповідачки, що її заборгованість за договором позики становить 86 800 доларів США.
Вважаючи, що позивач допустив прострочку в прийнятті стягнутої з відповідачки суми заборгованості, суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що відповідачкою не надано належних та достатніх доказів у підтвердження наміру сплатити визначену судом заборгованості, а перша пропозиція сплати боргу була датована 22 грудня 2022 року.
Зокрема, частинами 1 та 2 статті 537 ЦК України передбачено, що боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори або на рахунок ескроу в разі: 1) відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання; 2) ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; 3) відсутності представника недієздатного кредитора. Нотаріус повідомляє кредитора у порядку, встановленому законом, про внесення боргу у депозит.
Таким чином, у випадку ухилення ОСОБА_1 від отримання визначеної судом суми заборгованості, відповідачка відповідно до частини першої статті 537 ЦК України, не була позбавлена можливості виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з неї платежів на депозит нотаріуса (нотаріальної контори), однак таких дій не вчинила.
Саме такі висновки містить постанова Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 266/2844/15-ц, на яку посилався суд першої інстанції. 
Відповідно до наявних в матеріалах справи доказів, заборгованість за договором позики, розмір якої був визначений судовими рішенням, відповідачка сплатила в межах виконавчого провадження, яке було відкрито 21 червня 2023 року, тобто у примусовому порядку.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що зобов`язання відповідачки по виконанню рішення суду не було нею виконано внаслідок прострочки позивача в прийнятті стягнутої суми.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три 
                                                                                  
проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.
Зі змісту постанови Верховного Суду від 5 квітня 2023 року у справі № 754/16388/19 вбачається, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 3% річних за період із 16 листопада 2016 року по 6 листопада 2019 року у розмірі 202 209,49грн.
Відповідачка сплатила борг за договором позики в рамках виконавчого провадження, яке було відкрито 21 червня 2023 року, відтак позивач має право на відшкодування 3% річних за порушення відповідачкою строку виконання грошового зобов`язання з 7 листопада 2019 року до часу виконання зобов`язання.
Разом з цим, згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню 3% річних за період прострочення виконання зобов`язання за період з 7 листопада 2019 року по 23 лютого 2022 року.
Три відсотки річних розраховуються по формулі: сума боргу х 3% х кількість днів прострочення платежу : 365 (366) : 100.
Враховуючи офіційний курс Національного банку України, станом на 23 лютого 2022 року 86 800 доларів США було еквівалентно 2 516 132,36грн (курс - 28,9877грн за 1 долар США).
Отже, 3% річних становитимуть: за період із 7 листопада 2019 року по 31 грудня 2019 року - 11 374,30грн (2 516 132,36грн х 3% х 55 днів / 365 днів / 100%);
за період з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - 75 483,97грн (2 516 132,36грн х 3% х 366 днів / 366 днів / 100%);
за період з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - 75 483,97 (2 516 132,36грн х 3% х 365 днів / 365 днів / 100%);
за період з 1 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року - 11 167,49грн (2 516 132,36грн х 3% х 54 днів / 365 днів / 100%).
                                                                       
Таким чином, загальний розмір трьох відсотків річних за період з 7 листопада 2019 року по 23 лютого 2022 року становить 173 509,73грн.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.                              
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору неправильно застосував норми матеріального права, прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 зазначено, що додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. 
Оскільки рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 вересня 2023 року підлягає скасуванню, то і додаткове рішення цього ж суду від 2 листопада 2023 року підлягає скасуванню.
Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Виходячи з розміру задоволених позовних вимог, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 735,10грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 2 602,65грн, а всього - 4 337,75грн.       
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК).
Частина 2 статті 141 ЦПК України визначає, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, відповідачка має правові підстави для відшкодування понесених нею витрат на правничу допомогу пропорційно до незадоволених позовних вимог.
Частинами першою, другою статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
У відзиві на позовну заяву представник відповідачки зазначала, що попередній (орієнтовний) розмір витрат відповідачки на правничу допомогу становить 20 000грн.
25 вересня 2023 року  представник відповідачки направила до суду першої інстанції заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу,  у якій просила стягнути з позивача витрати на правову допомогу у розмірі 15 000грн та витрати на відправлення листів та витрати на бензин у розмірі 590грн, надавши суду:
                                                                       
копію договору про надання правової допомоги № 77 від 12 квітня 2021 року, укладеного між адвокатом Кир`ян Д.І. (адвокат) та ОСОБА_2 (клієнт), відповідно до п.1.2 якого адвокат приймає на себе обов`язки представляти права та законні інтереси клієнта в суді, перед третіми особами, в підприємствах, установах та організаціях всіх форм власності, органах місцевого самоврядування, правоохоронних органах, органах Державної фіскальної служби України, органах державної виконавчої служби, фінансових установах, банках і здійснювати професійну діяльність адвоката згідно з умовами цього договору з усіма правами захисника або представника, які передбачені КАС України, ЦПК України, ГПК України, КПК України, а також іншими законами та підзаконними актами, у зв`язку з розглядом судами справ за позовами клієнта та (або) за позовами до нього, із розслідуванням кримінального провадження органами досудового слідства та розглядом судами кримінального провадження, в незалежності від процесуального статусу клієнта в такому провадженні. Відповідно до п. 4.1 Договору за правову допомогу, що надається згідно з цим договором, клієнт може сплачувати адвокату винагороду (гонорар), розмір якого, в разі його наявності, оговорюється додатковою угодою до названого Договору (с.с.126-127 т.1);
копію додаткової угоди № 4 від 28 липня 2023 року до Договору, згідно якої сторони домовились, що розмір гонорару за Договором у цивільній справі № 754/8591/23 щодо стягнення заборгованості орієнтовано складає 20 000грн, але остаточна сума гонорару буде визначена додатковою угодою до Договору та актом виконаних робіт, після винесення рішення у справі (с.с.128 т.1);
копію додаткової угоди № 5 від 20 вересня 2923 року до Договору, згідно якої сторони домовились, що розмір гонорару за Договором у цивільній справі № 754/8591/23 щодо стягнення заборгованості складає 15 000грн, що підтверджується додатком № 1 до цієї додаткової угоди, а саме актом виконаних робіт. Також, сторони домовились, що гонорар сплачується клієнтом на розрахунковий рахунок адвоката безготівковим шляхом протягом шести днів з моменту укладення даної додаткової угоди (с.с.129 т.1);
копію акта виконаних робіт (наданих послуг) від 20 вересня 2023 року за Договором, згідно якого адвокат виконав наступні роботи (надав послуги) щодо надання правової допомоги у цивільній справі № 754/8591/23: 1) отримання позовної заяви та додатків до неї із врахуванням часу на дорогу (1 година); 2) вивчення матеріалів справи (1 година); 3) вивчення судової практики по аналогічним справам та формування правової позиції (2 години); 4) складання відзиву на позовну заяву, формування додатків до нього та направлення документів поштою - суду та стороні по справі (4 години); 5) участь у судовому засіданні із врахуванням часу на дорогу та очікування (3,5 години); 6) отримання вступної та резолютивної частини рішення із врахуванням часу на дорогу (1 година) (с.с.130-131 т.1).
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"  видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, 
                                                                                  
адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Колегія суддів враховує, що позовні вимоги були частково задоволенні, а також вважає, що зазначений представником відповідачки розмір витрат на правову допомогу є завищеним, враховуючи що судова практика у даній категорії справ є сталою, а відтак не вимагає значного часу для її вивчення, тому заявлені вимоги не є співмірними зі 
                                                                             
складністю справи, не є розумними та справедливими.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідачці за рахунок позивача підлягає відшкодуванню 2 000грн витрат на правничу допомогу.
Керуючись статтями 367,  374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд,
 
постановив:
 
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
            Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 вересня 2023 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 2 листопада 2023 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.
            Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 173 509грн 73коп., судові витрати 4 337грн 75коп., а всього 177 847грн 48коп.
            Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у сумі 2 000грн.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

Судді                                                                      Г.М. Кирилюк

                                                                               Т.І. Ящук