КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И
 
16 січня 2025 року                                                                          м. Київ
 
Унікальний номер справи № 758/6080/16-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1204/2025
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого  -  Левенця Б.Б.
суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М., 
за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Якимець О.І., у справі за позовом   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні майном, розподіл особового рахунку, -
 
в с т а н о в и в :
 
У травні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся у суд із вказаним позовом, у якому просив: зобов`язати відповідача ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ; розділити особовий рахунок житлової площі за адресою - АДРЕСА_2 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 2-3).
В обґрунтування позову посилався на те, що відповідач з 1985 року набула право користування вищевказаної квартирою. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2002 року, а відтак позивач став членом сім`ї наймача. У відповідності до ст. 65 ЖК України набув право користування вказаною квартирою на рівні інших членів сім`ї наймача. На початку квітня 2016 року після сварки із дружиною, остання змінила замки у вхідних дверях квартири, таким чином не впускає до неї, а відтак чинить перешкоди у користуванні житловим приміщенням. У зв`язку з наведеним просить позов задовольнити (т. 1 а.с. 2-3).
17 травня 2017 року до суду надійшов від ОСОБА_2 зустрічний позов до ОСОБА_1 , в обґрунтування якого зазначала, що є наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_3 . У 2000 році уклала шлюб із відповідачем, який припинено на підставі рішення суду у 15.06.2016 році, у зв`язку із тим що останній зловживав спиртними напоями, систематичними випадками застосування насилля відносно позивача та старшої дочки. У зв`язку із тим, що відповідач часто порушує правила співжиття, часто перебуває у стані алкогольного сп`яніння, вчиняє насильство у сім`ї, просила у відповідності до ст. ст. 71, 116 ЖК України визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та виселити його без надання іншого житлового приміщення; зняти з реєстраційного обліку житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 104-107). 
 Ухвалою Подільського районного суду м. Києві від 22.03.2024 зустрічний позов залишено без розгляду у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України (т. 1 а.с. 142-144).
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22 березня 2024 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні майном, розподіл особового рахунку - відмовлено. Судові витрати понесені позивачем покладено на останнього (т. 2. а.с. 122-128).
Не погодившись з рішенням районного суду, 19 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (т. 2 а.с. 134-138, 163-167). 
На обґрунтування скарги зазначав, що оскаржуване рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм, передбачених ст.ст. 319,391 ЦК України. Суд відмовив у задоволенні позовних вимог у зв`язку з недоведенням наявності перешкод, що не відповідає дійсності. Представник позивача надав пояснення, зазначивши про факт зміни замків, що унеможливлює потрапляння до квартири позивача, що усувається вселенням. Фізичний недопуск позивача до квартири усувається вселенням, усуненням перешкод у здійсненні права користування та розпорядженні майном. Позивач не втратив інтересу щодо судового захисту своїх прав з 2016 року до даного часу, що  також підтверджує перешкоди у користуванні квартирою. Факт звернення до правоохоронних органів щодо перешкод також свідчить про їх наявність через ініціювання відповідальності та не спростування відповідачкою фактів, викладених в заяві. Вважав, що суд першої інстанції мав задовольнити позовні вимоги хоча б в частині вселення, так як наявність перешкод у користування будинком є безспірною. 
Також, вказував, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, доведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав недоведеними, а також не враховано наявні докази (т. 2 а.с. 134-138, 163-167).  
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
 
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Приходько А.С. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити.
Інші особи, які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Факт належного повідомлення позивача ОСОБА_1 підтвердив в суді його представник - адвокат Приходько А.С. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Повідомлення відповідачки ОСОБА_2 , її представника - адвоката Тарасова С.О.,  третіх осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_3 повернулись із відмітками працівників пошти про відсутність адресатів за зазначеними ними адресами, заяви про зміну адрес місця проживання (перебування) від вказаних осіб до суду не надходили. Проте представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Тарасов С.О. 25 жовтня 2024 року отримав повідомлення про розгляд справи апеляційним судом про що є відмітка працівників пошти про вручення адресату поштового відправлення суду (т. 2 а.с. 179-205).
При цьому, суд апеляційної інстанції відкладав розгляд справи в судовому засіданні 14 листопада 2024 року, забезпечивши право відповідачів та третіх осіб взяти участь в розгляді справи (т. 2 а.с. 193).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. 
Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (основний квартиронаймач), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (чоловік основного квартиронаймача), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (дочка основного квартиронаймача), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (дочка основного квартиронаймача), що підтверджено довідкою про зареєстрованих осіб (т. 1 а.с. 4).
Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 15 червня 2016 року у справі № 758/4959/16-ц) розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оформлений реєстрацією 20.11.2002 відділом реєстрації актів громадянського стану Подільського районного управління юстиції м. Києва, запис акту № 952. 
25 квітня 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 звернувся із заявою до Подільського управління поліції ГУ НП у м. Києві про те, що на підставі побутового конфлікту ОСОБА_1 дружина та двоє дочок вигнали з квартири за адресою: АДРЕСА_4 , не пускають його всередину, не дають особисті речі. Ключі від квартири ОСОБА_1 загубив. Вказував, що 28.04.2016 року о 10.00 ОСОБА_1 планує потрапити до квартири, де проживає. Для уникнення провокацій та порушення громадського порядку просив бути присутнім працівника поліції (т.1 а.с. 5).
Відповідно до висновку ДІП Управління поліції в Подільському районі ГУ НП у м. Києві майора поліції ОСОБА_6 від 04.05.2016, розглянувши заяву від 25.04.2016 установлено, що викладені у заяві обставини знайшли своє підтвердження. Рекомендовано ОСОБА_1 звернутися до суду для вирішення відповідного питання (т. 1 а.с. 6,7).
 
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.
Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно зі ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмові згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18).
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачка є наймачем спірної квартири, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2002 року, відтак позивач став членом сім`ї наймача та у відповідності до ст. 65 ЖК України набув право користування спірною квартирою на рівні інших членів сім`ї наймача. Однак, на початку квітня 2016 року після сварки із дружиною ОСОБА_2 (відповідачем у справі), остання змінила замки у вхідних дверях квартири, не впускає до квартири, а відтак чинить перешкоди у користуванні житловим приміщенням.
Відповідно до ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Отже, наймачем жилого приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду є лише одна особа, на ім`я якої видано ордер і з якою укладено договір найму.
У даній справі ордер на вселення та договір найму спірної квартири до суду не надано.
Разом з тим, з наявних у справі доказів вбачається, що наймачем квартири була ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 4).
ОСОБА_1 зареєстрований (вселений) у спірній квартирі, як член сім`ї наймача житла, у зв`язку із чим на нього розповсюджується положення ст. 64 ЖК України (т. 1 а.с. 4).
При цьому, відповідачем не надано до суду доказів того, що наймачем не надавалась згода на вселення до спірного майна.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звертався до Подільського управління поліції ГУ НП у м. Києві з приводу того, що дружина та двоє дочок вигнали його з квартири за адресою: АДРЕСА_4 , не пускають його всередину, не дають особисті речі (т. 1 а.с. 5).
На своє звернення позивач отримав відповідь з роз`ясненням про необхідність звернення з відповідним позовом до суду для відновлення свої прав (т. 1 а.с. 6,7).
При цьому, висновком ДІП Управління поліції в Подільському районі ГУ НП у м. Києві майора поліції Тигуб Л.Ю. від 04.05.2016, підтверджено обставини, викладені в заяві позивача (т. 1 а.с. 6,7).
Відтак, судом встановлено, що відповідач обмежила доступ до квартири ОСОБА_1 шляхом недопуску до приміщення квартири та заміни замків на вхідних дверях без надання ключів.
В свою чергу, відповідачем не надано до суду жодного доказу на спростовування доводів позивача про чинення перешкод з боку відповідача у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_4 .
Таким чином, позивач, маючи право користування спірним житлом, ним не користується у зв`язку з перешкодами, що чинить відповідач, а відтак, колегія суддів дійшла висновку, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача не чинити перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою.
Суд першої інстанції вказаного не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог частині усунення перешкод у користуванні майном з тих підстав, що позивачем не надано доказів, що відповідач чинить перешкоди у користуванні квартирою, оскільки таке твердження спростовується матеріалами справи.
Звертаючись до суду з позовом позивач не зазначав таких способів захисту такого права, як то вселення до квартири, зобов`язання відповідача надати ключі від квартири, зазначивши способом захисту порушеного права - розділити особовий рахунок житлової площі за адресою - АДРЕСА_2 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
З власної ініціативи суд не вправі обирати спосіб захисту порушеного права, тому суд відхилив відповідні доводи апелянта про уточнення позовних вимог на стадії апеляційного розгляду (щодо вселення позивача у вказану квартиру), оскільки саме таких вимог в суді першої інстанції позивач не заявив.
Згідно зі ст. 66 ЖК України плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється, виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку).
Відповідно до ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Згідно з п. 10 Правил користування приміщеннями жилих будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, передбачений порядок розподілу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартир. Мешканці квартири, житлового приміщення у гуртожитку, в яких проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі): розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. За умови відсутності поквартирного (покімнатного) обліку та відсутності згоди між мешканцями квартири, житлового приміщення у гуртожитку щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю зареєстрованих осіб, що проживають у квартирі, житловому приміщенні у гуртожитку; за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалюваної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник, наймач (орендар).
Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Відносини між споживачами та виконавцями у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Отже, розподіл особового рахунку можливий лише за умови укладення з кожним із споживачів окремих договорів про надання послуг.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині, правильно виходив з того, що позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували укладення відповідних договорів із позивачем та/або відповідачем. Також, матеріали справи не місять доказів щодо звернення позивача до відповідних установ з вимогою про розподіл особових рахунків чи відомостей щодо наявних домовленостей чи можливості досягнення таких домовленостей по оплаті житлово-комунальних послуг між наймачем та членами його сім`ї щодо спірної квартири. 
            Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.
Враховуючи викладе, оскільки суд першої інстанції відмовив в позові в повному обсязі, колегія суддів приходить до висновку про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 березня 2024 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні майном, розподіл особового рахунку - задовольнити частково.
Зобов`язати ОСОБА_2  не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 -  відмовити.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Дата складання повного судового рішення - 17 січня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду:                                          Б.Б. Левенець

О.В. Борисова 

В.М. Ратнікова