Номер провадження: 22-ц/813/4325/24 
Справа № 522/23364/21
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2024 року                                                                  м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідачі – Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», Акціонерне товариство «Оксі Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Хижняк Анастасія Володимирівна
на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 20 грудня 2023 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Акціонерного товариства «Оксі Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів
ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Акціонерного товариства «Оксі Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», ОСОБА_2 з позовом про визнання недійсними договорів.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 25 грудня 2006 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 уклали кредитний договір № 014/0077/82/68699, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 140 000, 00 дол. США, строком до 25 грудня 2016 року. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 25 грудня 2006 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 уклали іпотечний договір, за умовами якого остання передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з чотирьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 137, 10 кв.м, житловою площею 68, 30 кв.м. До вказаних договорів сторони також укладали договори про внесення змін до них від 14.04.2011 року. Надалі були укладені низькі договорів про відступлення права вимоги щодо позивачки, а саме договір між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк»; між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп»; між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 . 
Позивачка вважає, що є підстави визнання даних договорів недійсними, оскільки борг, за яким передано право вимоги, є безпідставним на основі рішення Київського районного суду м. Одеси від 13.11.2018 року (справа № 520/3128/15-ц).
Також вважає, що кредитори не повідомляли боржника - ОСОБА_1 про зміну кредиторів, що у свою чергу може призвести до несприятливих наслідків саме для кредиторів. Між тим також зазначено, що оспорюваний договір за своєю юридичною природою є договором факторингу. ОСОБА_2 є фізичною особою та не відноситься до фінансових установ у розмінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а тому не може надавати фінансові послуги, у тому числі й у формі факторингу. У зв`язку з вищевикладеним позивачка була змушена звернутись до суду з даним позов.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.12.2023 року ухвалено у задоволені позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Акціонерного товариства «Оксі Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів - відмовити.

Рішення суду вмотивовано тим, що право вимоги відступається без стягнення додаткової плати, таким чином в даному випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України) (п. 62 Постанови ВП ВС від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Хижняк А.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на не, що оскаржуване рішення не відповідає обставинам справи, вимогам матеріального та процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що при оформленні договорів про відступлення права вимоги за кредитним договором було порушено вимоги чинного законодавства, а також відповідачами не було надано доказів, які необхідно було надати суду з урахуванням клопотання позивача про витребування доказів, яке суд задовольнив.
Наголошується, що в рішенні яке оскаржується, апелянтом вказано, що з розрахунку заборгованостей зазначається заборгованість станом на 29.05.2020 року на загальну суму 199257,59 доларів США. Проте, відповідач - 1 суттєво порушує чинне законодавство, оскільки згідно Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13.11.2018 року по справі № 520/3128/15-ц, яке набрало законної сили 20.09.2020 року, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не довів заборгованість ОСОБА_1 по кредитному договору № 014/0077/82/68699 від 25.12.2015 року. Таким чином, будь-які розрахунки заборгованості надані банком вводять суд в оману та не мають юридичної сили, оскільки є безпідставними.
Також апелянт звертає увагу суду на те, що оскаржуваний договір про відступлення права вимоги від ТОВ «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП» до фізичної особи — ОСОБА_2 має біти визнаний судом недійсним, оскільки за своєю юридичною силою є договором факторингу. ОСОБА_2 є фізичною особою, та не відноситься до фінансових установ у розумінні закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а тому не може надавати фінансові послуги, у тому числі й у формі факторингу. І взагалі кредитори не повідомляли апелянта про зміну кредиторів, що свідчить про введення споживача в оману.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу
Ознайомившись зі змістом апеляційної скарги, Лозіна О.Ю. яка діє в інтересах АТ «Райффайзен Банк Аваль» подала відзив, в якому просить апеляційну скаргу позивачки залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.12.2023 року без змін.
У відзиві зазначається, що укладання договорів відступлення прав вимог відбулось у відповідності до вимог діючого законодавства, є дійсними та законними. Сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договорів. Наголошується, що з боку АТ «Райффайзен Банк Аваль» договори факторингу між сторонами не укладалися. Укладені договори відступлення права вимоги, не суперечать приписам чинного законодавства України, вчинені учасниками, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, відповідають їх внутрішній волі та спрямовані на реальне настання правових наслідків, а тому не можуть вважатись недійсними.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи
Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Іноземцев О.В. в судовому засідання заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» Собчук О.В. в судовому засіданні в режимі відеоконференції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, наголошуючи, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини, що мають значення для справи та виніс законне та обґрунтоване рішення.
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Хижняк А.В. у судове засідання апеляційного суду не з`явилася, була повідомлена належним чином, про, що свідчить довідка про доставку електронної повістки до електронного кабінету адвоката. Також на попереднє судове засідання, адвокат надавала заяву про розгляд справи без участі представника та позивача.
Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, була повідомлена належним чином, причини не явки суду не повідомила.
Остання судова повістка на 14.11.2024 року на 10:40 годину, надіслана апеляційним судом ОСОБА_1 , повернулася до суду із зазначенням причини повернення «Адресат відсутній за вказаною адресою».
У пункті 99-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (далі - Правила), передбачено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «Адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитка календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.
Працівником АТ «Укрпошта» на довідці про причини повернення зроблено позначку «Адресат відсутній за вказаною адресою» та засвідчено його підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля, що свідчить про дотримання вимог пункту 99-1 Правил, тому у суду апеляційної інстанції не було підстав не враховувати причини повернення до суду судової повістки під час вирішення питання про повідомлення заявниці про дату, час та місце розгляду справи судом апеляційної інстанції, а також про можливість розглядати справу за відсутності заявниці.
За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.
Тож, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місце знаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №814/1469/17, від 01 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14, від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19), від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20.
З наведеного можна зробити висновок, що ОСОБА_1 відповідно до процесуального закону вважається належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи судом апеляційної інстанції, та її не явка не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
25 грудня 2006 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 уклали кредитний договір № 014/0077/82/68699, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 140 000, 00 дол. США, строком до 25 грудня 2016 року.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 25 грудня 2006 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 уклали іпотечний договір, за умовами якого остання передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з чотирьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 137, 10 кв.м, житловою площею 68, 30 кв.м.
До вказаних договорів сторони також укладали договори про внесення змін до них від 14.04.2011 року.
Відповідно до пункту 4.1 статті 4 іпотечного договору у разі порушення основного зобов`язання та/або умов цього договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно з пунктом 4.4 статті 4 іпотечного договору звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, у беззаперечному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
За змістом пункту 4.5 статті 4 іпотечного договору у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов`язань за ним та/або кредитним договором у встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки. Це застереження згідно із Законом України «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі цього договору іпотеки, який в цьому випадку є правовстановлюючим документом.
29.05.2020 року право вимоги за кредитним договором № 014/0077/82/68699 та нотаріально посвідченим договором іпотеки, укладеними 25 грудня 2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 було переуступлене за договором відступлення права вимоги АТ «ОКСІ БАНК». Додатком № 1 до цього договору також є розрахунок заборгованості за кредитним договором на загальну суму 199 257,59 дол. США.
29.05.2020 року між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» було укладено договір відступлення прав вимоги за кредитним договором № 014/0077/82/68699 та договором іпотеки, укладеними 25 грудня 2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 , договір відступлення прав за договором іпотеки нотаріально посвідчений, реєстр №654. До вказаних договорів також наявні Акт прийому-передачі -додаток № 1 та розрахунок заборгованості за кредитним договором на загальну суму 199 257,59 дол. США. Також вбачається, що ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» 29.05.2020р. сплатило кошти на виконання даного договору.
Також судом встановлено, що в подальшому 29.05.2020 року Право вимоги за кредитним договором № 014/0077/82/68699 та договором іпотеки, укладеними 25 грудня 2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та позивачкою, було переуступлене ОСОБА_2 на підставі договорів про відступлення прав вимоги від 29 травня 2020 року.
02 червня 2020 року ОСОБА_2 направила ОСОБА_4 вимогу про повернення їй як новому кредитору заборгованості за кредитним договором в розмірі 402 257,36 дол. США, що еквівалентно 10 823 096, 30 грн. Повідомила, що у випадку невиконання вимоги протягом тридцяти календарних днів, починаючи з дня отримання вимоги, іпотекодержатель розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до положень статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, в порядку передбаченому пунктом 4.5 договору іпотеки з урахуванням змін до нього.
27 липня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 .
27 липня 2020 року о 19:39:05 приватний нотаріус Горда І.В. внесла запис про право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру.
30 липня 2020 року приватний нотаріус Горда І.В. прийняла рішення про проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 .
Отже, ОСОБА_2 замінила ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у вже існуючому зобов`язанні та набула прав первісного кредитора в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Даний факт доведений у постанові Верховного Суду від 15.02.2023 року по справі № 522/14673/20 та визнається сторонами.

Постановою Верховного Суду від 15.02.2023 року по справі № 522/14673/20 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 травня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року в частині вирішення позову до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гордої Ірини Володимирівни; в частині вирішення позовної вимоги до ОСОБА_2 про скасування запису про реєстрацію права власності на квартиру, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гордої Ірини Володимирівни про скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно відмовлено.
У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування запису про реєстрацію права власності відмовлено.
В іншій частині постанову Одеського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року залишено без змін. 
А саме: суд скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 липня 2020 року, індексний номер 53383135, прийняте приватним нотаріусом Гордою І.В. Скасував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 37553811 про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 137, 10 кв.м.

Також, судом встановлено, що рішенням від 13 листопада 2018 року у справі № 520/3128/15-ц Київський районний суд м. Одеси відмовив ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .
Цим рішенням суду встановлено, що за наявними в матеріалах справи документами встановити та перевірити зазначену позивачем суму заборгованості неможливо, так само як і неможливо перевірити самий факт надання кредитних коштів позичальникові у відповідному розмірі.
З наведених підстав Київський районний суд м. Одеси виснував, що позивач не надав до суду належних та допустимих доказів надання кредитних коштів за договором про надання споживчого кредиту та доказів щодо наявності у відповідачів заборгованості у розмірі, зазначеному в розрахунку вимог банку станом на 26 грудня 2014 року, що є підставою для відмови в позові про стягнення заборгованості.
Отже, рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2018 року у справі № 520/3128/15-ц набрало законної сили 29 вересня 2020 року.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд
Згідно з ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України: кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання правочину недійсним.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Таким чином, для визнання правочину недійсним необхідна одночасна наявність двох обставин:
1. недодержання саме в момент вчинення правочину чинного на момент такого вчинення законодавства;
2. порушення вчиненням такого правочину прав або охоронюваних законом інтересів суб`єктів цивільних або господарських правовідносин.
При цьому, оскільки законність спірного правочину в даному випадку оцінюється саме в момент його вчинення, то і порушення прав або охоронюваних інтересів суб`єктів цивільних або господарських правовідносин повинно і може мати місце лише в момент вчинення такого правочину.
Статтею 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Згідно зі ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
У зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним.
Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.
З огляду на викладене, саме по собі неповідомлення позичальника про уступку права вимоги, на що посилається позивачка, не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором.
Згідно п.2.1. Договорів відступлення прав вимоги за кредитним договором зазначено: в порядку та на умовах, визначених Договором, первісний кредитор відступає за плату Новому кредитору належні йому Права вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення, а Новий кредитор заміняє Первісного кредитора як сторону- кредитора у кредитних договорах, договорах забезпечення та приймає на себе всі його права та обов`язки за кредитними договорами. Новий кредитор сплачує первісному кредитору вартість прав вимоги, що відступаються (відчужується), в порядку та на умовах, передбачених Договором.
При цьому Новий кредитор набуватиме статус правонаступника Первісного кредитора відповідно до чинного законодавства України. У виконавчому провадженні, пов`язаному з правом вимоги.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що в укладених договорах відсутній як специфічний суб`єктний склад так і мета, які притаманні договору факторингу, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є такими, що не знайшли свого підтвердження.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні, частина третя статті 656 Цивільного кодексу України (п. 62 Постанови ВП ВС від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16).

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції піддає сумніву рішення Київського районного суду м. Одеси від 13.11.2018 року, є такими що не заслуговують на увагу, та протирічать матеріалам справи.
В даній справі, враховуючи характер спірних правовідносин, позовні вимоги як і апеляційні не відповідають ефективному способу захисту прав і інтересів позивачки, оскільки наявність кредитного та іпотечного договорів не спростовано, а право власності позивачка на квартиру, що є предметом іпотеки, захищено іншим рішенням суду (справа №522/14673/20).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із судовим рішенням у справі та довільного трактування доказів на свою користь.

Таким чином, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 89, 263-264 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам сторін і наданим ними доказам.
Висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачка обрала неефективний спосіб захисту, та вважає за необхідним зазначити наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) за позовом про зобов`язання вчинити дії та стягнення компенсації, зроблено висновки про те, що ефективний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Велика Палата Верховного Суду дійшла переконання, що у цій справі спосіб захисту, обраний позивачем, дозволяє ефективно захистити порушене особисте немайнове право інтелектуальної власності.
У постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) про визнання незаконним та скасування рішення, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення міської ради про передачу в оренду земельної ділянки третій особі, яке вже було реалізоване і вичерпало свою дію, не приведе до поновлення прав позивача, відновлення володіння, користування або розпорядження ним зазначеним майном, а отже, такі вимоги не є ефективним способом захисту права позивача, яке потребуватиме додаткових засобів захисту. Виходячи з обставин цієї справи, ефективним способом захисту позивача буде звернення до суду з вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння, якщо позивач був позбавлений права володіння земельною ділянкою, або усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, якщо позивачу чиняться перешкоди в реалізації цих прав. Велика Палата Верховного Суду наголосила, що обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (провадження № 12-84гс20) про визнання протиправним і скасування розпорядження зазначено, що застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Судове рішення про визнання недійсним розпорядження про реєстрацію статуту релігійної організації в новій редакції не є підставою для вчинення реєстраційних дій, а відповідна позовна вимога не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах. Зважаючи на характер спірних відносин, ефективному способу захисту інтересу релігійної організації та/або її членів відповідає позовна вимога про визнання недійсним статуту релігійної організації в новій редакції. Обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Хижняк Анастасія Володимирівна, залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 20 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко