ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/888/25 Справа № 233/5571/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Малінов О. С. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року                                         м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів:         Зубакової В.П., Остапенко В.О.,
за участю секретаря судового засідання Черняєвої С.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №233/5571/23 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Баринова Людмила Геннадіївна, до ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Варбан Олександр Валентинович, про визнання права власності на ідеальну долю в розмірі 1/2 частки у житловому будинку, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Варбан Олександр Валентинович, на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 серпня 2024 року, ухвалене у складі судді Малінова О.С., -

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Баринова Л.Г., до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на майно подружжя та визначення частки у житловому будинку, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. При цьому посилалась на те, що у серпні 2023 року дізналась про наміри відповідача ОСОБА_2 здійснити відчуження вказаного будинку.
06 лютого 2024 року позивачка ОСОБА_1 , представник позивачки Баринова Л.Г., уточнили позовні вимоги, посилаючись на те, що рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області, у справі № 233/1057/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення права власності на частку у спільному майні відмовлено у повному обсязі, просили суд поновити строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом, визнати за позивачкою ОСОБА_1 права власності на ідеальну долю в розмірі частки у житловому будинку, розташованому в АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Баринова Л.Г., до ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Варбан О.В., про визнання права власності на ідеальну долю в розмірі частки у житловому будинку, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя задоволено частково - визнано за ОСОБА_1 право власності на ідеальну долю в розмірі (одну другу) частки у житловому будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073,60 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Варбан О.В., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги послався не те, що позивач по справі, в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона начебто у серпні 2023 року дізналась про намір ОСОБА_2 продати будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що стало причиною звернення до суду.
Так суд першої інстанції, при розгляді справи взагалі визначив що позивач не пропустила строк звернення до суду та дізналась про порушення права в серпні місяці 2023 року. Але, жодних доказів вона не приводила, а лише зазначила про дату – серпень 2023 року.
Також в обґрунтування причин пропуску строку позовної давності позивач посилається на те, що вона планувала подання позову, але у зв`язку із поширенням корона вірусної хвороби, а потім із за подій Російської агресії їй це зробити не вдалося.
Але, ані встановлення карантину на території України, ані введення в Україні воєнного стану, не є підставами для поновлення строку з огляду на те, що позивач по справі вже зверталась з аналогічним позовом до Костянтинівського міськрайонного суду.
Зокрема, позивач ОСОБА_1 (на момент подання позову до суду мала прізвище ОСОБА_4 ) 08 грудня 2015 року звернулась до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою про визнання права власності та виділ частки майна, що є сумісною власністю подружжя. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду від 10 грудня 2015 року по справі 233/6702/15-ц (суддя Котормус Т.І), позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності та виділ частки майна, що є сумісною власністю подружжя було залишено без руху.
Ухвала від 10 грудня 2015 року по справі 233/6702/15-ц про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху мотивована тим, що «Всупереч зазначеним вимогам закону, позивачем не визначено при подачі позову про визнання права власності ціну позову, щодо вимог майнового характеру, а саме щодо вимог про визнання права власності на квартиру….».
Таким чином, позивачу для усунення недоліків позовної заяви необхідно визначити ціну позову щодо вимоги майнового характеру та у випадку, якщо ставка судового збору буде перевищувати мінімально встановлену ставку, то сплатити судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати». У зв`язку із невиконанням позивачем ОСОБА_1 вимог ухвали суду 10 грудня 2015 року, ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду від 29 грудня 2015 року по справі 233/6702/15-ц (суддя Каліуш О.В), позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності та виділ частки майна, що є сумісною власністю подружжя було визнано неподаною та повернуто позивачеві.
Враховуючи вищезазначене, вважає, що ОСОБА_1 ще у грудні 2015 року була обізнана з ситуацією, та зверталася з аналогічним позовом до Костянтинівського міськрайонного суду. Тобто, якщо вважати що позивач ОСОБА_1 дізналася про начебто порушення свого права 07 грудня 2015 року (тобто у день сплати судового збору), то останній день подання повторного позову з тих самих підстав 07 грудня 2018 року. 
В період з 2015 року по 2018 рік включно (навіть увесь 2019 рік), в Україні не було запроваджено ані карантин (було введено згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211, з 12 березня 2020 року), ані військовий стан (було введено Указом Президента України від 24.04.2022 № 64/2022), тому посилання позивача на це, як на підставу пропущення строку позовної давності є некоректними та не відповідають дійсності. 
Крім того зазначає, що висновок суду «про право звернення до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви» після первинного звернення, не є необмеженим у часі, оскільки минуло вже сім з половиною років.
Оскільки позивач посилається на карантин та на військовий стан у зв`язку із військовою агресією, які були запроваджені починаючи з березня 2020 року (карантин) та з 24 лютого 2022 року (військовий стан), а ці чинники виникли через більш ніж рік після спливу строку позовної давності (яка закінчилися у грудні 2018 року), враховуючи, також факт подання 08 грудня 2015 року аналогічного позову до Костянтинівського міськрайонного суду, вважає, що позивачем не надано належних обґрунтувань пропуску строку позовної давності, а тому у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 необхідно відмовити на підставі статті 267 Цивільного процесуального кодексу України.
Крім того, судом невірно встановлено предмет спору та винесено рішення поза межами позовних вимог, оскільки позивач не зверталась до суду із позовними вимогами про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, а звернулась із позовними вимогами про «…визнання права власності на 1/2 частину будинку…», що є по суті різними за своє правовою природою позовними вимогами. При цьому суд вирішив спір та задовольнив позовні вимоги саме як «…поділ майна подружжя…».

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.        
                               
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Відповідач, позивач та її представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , перебували у шлюбі, який 10 січня 1987 року було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Костянтинівки Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 23 (а.с. 27), який було згодом розірвано рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 листопада 2012 року (а.с 29). Позивач ОСОБА_5 19 червня 2019 року зареєструвала шлюб в Бахмутському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №45, змінивши прізвище на « ОСОБА_6 » (а.с.17).
В період шлюбних відносин подружжям був придбаний будинок, розташований по АДРЕСА_1 (загальна площа 34,3 кв.м.), який належить в цілому ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 21 квітня 2003 року, посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за №3-651 (а.с.30, 31).
Згідно витягу про державну реєстрацію прав №7433182 від 06 червня 2005 року, житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 51,7 кв.м. з надвірними будівлями належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, частка 1/1 (а.с.32).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що лише після того, як позивач у серпні 2023 року дізналась про наміри відповідача ОСОБА_2 здійснити відчуження вказаного будинку, нею було подано в передбачені законом строки позов до суду про визнання за нею права власності на 1/2 (одну другу) частину у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначені обставини відповідачем не спростовані.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Наведеною правовою нормою встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Згідно із ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Частинами 1-3 ст.372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Згідно роз`яснень, які містяться в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.
Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує доти, допоки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

У постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №462/518/18 викладений паровий висновок про те, що факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, в період шлюбних відносин подружжям був придбаний будинок, розташований по АДРЕСА_1 (загальна площа 34,3 кв.м.), який оформлено на ім`я відповідача по справі ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 21 квітня 2003 року, посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за №3-651. Відповідачем, в даній справі, не оспорюється факт належності спірного будинку, як спільного майна подружжя придбаного у період шлюбу.
З огляду на те, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя та належить їм у рівних частках, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, та визначив за позивачем ідеальну частку в спільному майні подружжя в розмірі 1/2 (одна друга) частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про задоволення позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив позов, не застосував позовну давність за заявою відповідача, строк якої позивач пропустила, що є підставою для відмови у позові, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.
Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася, або могла довідатися, про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У ч.2 ст.72 СК України та п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).
Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК України).
Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18, від 04 липня 2018 року у справі №584/1319/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, оскільки, про порушення своїх прав, як зазначає позивач, вона дізналась лише у серпні 2023 року, після телефонної розмови відповідача з їхньою спільною донькою, в якому останній погрожував їй і казав, що поки позивачка з дітьми знаходиться за кордоном, він може продати все їхнє спільне майно та залишить їх без нічого. Позивач сприйняла дані погрози всерйоз, тільки після цього почала процес відчуження майна. Даний довід не спростовано іншою стороною. Отже, саме з цього моменту потрібно рахувати початок строку позовної давності, оскільки раніше питань поділу майна не виникало.
Звернення ОСОБА_5 до ОСОБА_2 в 2015 році до суду з аналогічним позовом, який було їй повернуто через не усунення недоліків позовної заяви, на переконання суду, не може однозначно свідчити про наявність порушення прав позивача в цій справі, оскільки фактично рішення по справі за позовом 2015 року не приймалось. Тобто спір за позовом 2015 році по суті не розглядався.
Спір - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами, або вирішення судом. Отже під спором необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права, який є суттю суперечності, конфлікту, протиборства сторін.
Тільки здійснюючи розгляд спорів по суті і ухвалюючи рішення, суд встановлює наявність чи відсутність певних обставин (юридичних фактів), а за відсутності цих елементів не можливо констатувати наявність факту невизнаного, порушеного чи оспорюваного права певного суб`єкта цивільних відносин, і момент його виникнення.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенцію ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також колегія зазначає, що співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.
Таким чином, встановивши всі обставини справи, надавши їм правову оцінку, суд частково задовільнив позовні вимоги і визначив за позивачем ідеальну долю в розмірі частки в праві спільної власності у спірному майні (будинку) подружжя без виділу її в натурі.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 серпня 2024 року немає, оскільки, воно відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Варбан Олександр Валентинович залишити без задоволення.
Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 серпня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 29 січня 2025 року.

Головуючий суддя: О.В. Агєєв