06.03.25
22-ц/812/286/25
Справа №473/2267/24
Провадження № 22-ц/812/286/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
04 березня 2025 року                                                 м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Лівінського І.В., Тищук Н.О.,
із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,
за участі представника відповідача - Ягодіна В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження 
апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 листопада 2024 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Лузан Л.В., повний текст якого складено 02 грудня 2024 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Прогрес», Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, Вознесенської районної державної адміністрації про визнання права на земельну частку (пай)

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства «Прогрес» (далі – ПСП «Прогрес»), Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, Вознесенської районної державної адміністрації про визнання права на земельну частку (пай).
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що вона з 07 лютого 1996 року по 30 червня 1997 року працювала майстром молочного цеху та була членом Спілки пайових сільськогосподарських об`єднань ( далі - СПСО"Прогрес"), правонаступником якого є Приватне сільськогосподарське підприємство «Прогрес» (далі - ПСП «Прогрес»).
15 листопада 1995 року в процесі розпаювання земель СПСО «Прогрес», правонаступником якої є ПСП «Прогрес», підприємство отримало Державний акт на право колективної власності на землю із додатком у вигляді затвердженого списку осіб-членів спілки, які мають право на земельну частку (пай), до якого її також було включено.
Звертає увагу, що про те, що вона має право на земельну ділянку (пай), її ніхто не повідомляв. 
Згідно листа сільського голови Бузької сільської ради від 25.02.2019 року № 10/1-КО "щодо надання інформації", відповідно до кадастрових даних та інформації, яка міститься в національній кадастровій системі в межах території Бузької об`єднаної територіальної громади станом на 25 лютого 2019 року рахується 69,27 га земель колективної власності бувшого КСП «Прогрес», які зарезервовані за громадянами, що не реалізували своє право на земельну ділянку (пай).
Відповідно до листа відділу №2 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Миколаївської області від 29.04.2024 року, №29-14-0.120-1167/22-24 сертифікат на право на земельну частку (пай) та Державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_1 не видавався, в межах Бузької сільської ради Вознесенського району (базове господарство КСП «Прогрес»), середня вартість та середній розмір земельної частки (паю) становить 15489 грн., площа земельної частки (паю) 4,26 умовних кадастрових гектара.
Проте вона вчасно не отримала правовстановлюючий документ сертифікат на право на земельну частку (пай), в зв`язку з чим, на теперішній час позбавлена можливості підтвердити та реалізувати отримане нею право.
Посилаючись на викладене, позивачка просила визнати за нею право на земельну частку (пай) розміром 4,26 умовних кадастрових гектарів в порядку розпаювання земель Спілки пайових сільськогосподарських об`єднань «Прогрес» в межах Бузької об`єднаної територіальної громади Вознесенського району Миколаївської області..
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка на час отримання СПСО «Прогрес» державного акту на право колективної власності на землю, не була та не могла бути його членом, оскільки трудову діяльність на цьому підприємстві вона розпочала в лютому 1996 року.
Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу та вважає, що рішення суду прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції фактичним обставинам справи, а тому просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Так, вказувала, що судом першої інстанції не прийнято до уваги постанову пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду № 2 від 19 березня 2010 року.
Відповідно даних з трудової книжки на її ім`я та витягу з протоколу № 6 від 26 лютого 1996 року, вона дійсно була членом СПСО «Прогрес» з 19 лютого 1996 року, була прийнята на посаду апаратника масло цеха.
15 листопада 1995 року в процесі розпаювання земель СПСО «Прогрес», правонаступником якої є ПСП «Прогрес», підприємство отримало Державний акт на право колективної власності, обов`язковим додатком до якого є список пайщиків.
Звертає увагу, що право громадян - членів недержавного сільськогосподарського підприємства, як співвласників колективної власності на землю, набувається з дня видачі та реєстрації в установленому порядку державного акта на право колективної власності на землю недержавному сільськогосподарському підприємству з обов`язковим додатком, списком громадян-членів зазначеного підприємства.
Вказує, що дані списки формувалися коли вона вже була членом СПСО «Прогрес», тому була включена до вищевказаних списків. Крім цього, відповідно до архівної довідки № 18/14.04-02 від 02 жовтня 2024 року, в протоколах загальних зборів трудового колективу СПСО «Прогрес» за 1995-1997 роки не значяться питання передавання земель у колективну власність. Інших списків щодо осіб-членів спілки, які мають право на земельну частку (пай) також не складалося.
На даний час, сертифікату на земельну частку (пай) нею отримано не було. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією.
Вказує, що згідно до матеріалів цивільної справи встановлено, що вона була членом СПСО «Прогрес» та після видачі СПСО «Прогрес» Державного акту на колективну власності на землю, є підставою для набуття нею права на земельну частку (пай).
03 лютого 2025 року та 26 лютого 2025 року на адресу Миколаївського апеляційного суду від ПСП «Прогрес» надійшли відзиви на апеляційну скаргу, проте ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року та від 03 березня 2025 року їх було повернуто без розгляду особі, яка його подала, у зв`язку з відсутністю доказів направлення цих відзивів іншим учасникам справи.
Правом на подачу відзиву інші відповідачі не скористалися.
Позивач та відповідачі Бузька сільська рада Вознесенського району Миколаївської області, Вознесенська районна державна адміністрація про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, проте у судове засідання не з`явилася. 
Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляду справи за їх відсутності, просили рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити апеляційну скаргу.
Зважаючи на викладене та в силу приписів частини 2 статті 372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання.
Представник відповідача ПСП «Прогрес» Ягодін В.В. апеляційну скаргу визнав, просив про її задоволення.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).
Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 02 серпня 1978 року було створено колгосп «Прогрес», який 22 грудня 1992 року перейменовано у спілку пайових сільськогосподарських об`єднань «Прогрес» (далі - СПСО «Прогрес») (пр.№2), 02 грудня 1998 року у колективно сільськогосподарське підприємство «Прогрес» (далі - КСП «Прогрес»)(пр.№1),12 січня 2000 року у приватний багатопрофільний сільськогосподарський виробничий кооператив «Прогрес» (далі - ПСМПК «Прогрес») (пр.№1). 
На підставі розпорядження Вознесенської районної державної адміністрації №447-р від 25 грудня 2000 року ПСМПК «Прогрес» перереєстровано у приватне сільськогосподарське виробництво «Прогрес» (далі - ПСП «Прогрес»), яке є правонаступником прав та обов`язків ПСМПК «Прогрес» (пр.№6) (а.с.16,33).
15 листопада 1995 року в процесі розпаювання земель СПСО «Прогрес» (правонаступником якої є ПСП «Прогрес») на підставі рішення Бузської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 30 жовтня 1995 року №79 підприємство отримало Державний акт на право колективної власності на землю серія МК №8, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №1. Станом на 15 листопада 1995 року земля передана в колективну власність складалася з 7 земельних ділянок, загальною площею 2416 га. Зміни в межах земельної ділянки відбулися у вересні 1999 року (ділянки 8 та 9) (а.с.50-59).
До вказаного акту долучено списки пенсіонерів пайщиків (а.с.60-65), списки працівників, що працюють ( а.с.66-70) та списки померлих пайщиків після 15 листопада 1995 року( а.с.71), які засвідчені підписом голови СПСО «Прогрес» М.Н. Жучинської та головою Бузьської сільської ради М.Т. Шевчук.
Але у списку пайщиків, що працюють ( 198 осіб) відсутнє прізвище ОСОБА_1 .
За матеріалами справи судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_2 була членом СПСО «Прогрес», правонаступником якого є ПСП «Прогрес», та працювала апаратником масло цеху з 19 лютого 1996 року (протокол засідання ради спілки СПСО «Прогрес» № 6 від 26 лютого 1996 року) по 30 червня 1997 року (протокол засідання ради спілки СПСО «Прогрес» № 1 від 09 червня 1997 року). Факт перебування у трудових відносинах у вказаний період підтверджується копією трудової книжки (а.с. 17-21,110,111).
Отже, на час отримання СПСО «Прогрес» державного акту на право колективної власності на землю, позивачка не могла та не була його членом, не працювала у СПСО «Прогрес», оскільки трудову діяльність на цьому підприємстві вона розпочала в лютому 1996 року.
Звертаючись до суду з вказаним позовом позивачка як на підставу визнання за нею права власності на земельну частку пай посилалася на положення пункту 2 Указу Президента №720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ №720/95 від 08 серпня 1995 року) відповідно до якого, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виснував, що оскільки на час отримання державного акту на право колективної власності на землю 15 листопада 1995 року позивачка не працювала у СПСО «Прогрес» та не була його членом, то позивачка не має права на земельну частку (пай).
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Предметом спору у справі, що переглядається, є визнання права на земельну ділянку (пай).
Частиною дев`ятою статті 5 ЗК України 1991 року передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.
Згідно з вимогами частини першої статті 22 ЗК України 1991 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.
У свою чергу, частиною 2 статті 23 ЗК України 1991 року визначено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акту додається список цих громадян.
Згідно з пунктом 1 Указу Президента №720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» ( далі - Указ №720/95 від 08 серпня 1995 року) паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства .
Відповідно до пункту 2 Указу №720/95 від 08 вересня 1995 року право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.
З огляду на викладене, згідно з вимогами статей 22,23 ЗК України, зазначеного Указу та правових висновків Верховного Суду у постанові від 23 березня 2021 року по справі № 563/1407/19,особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов:
1) перебування в членах КСП на час паювання;
2) включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю;
3) одержання КСП цього акту.
Приймаючи до уваги, що СПСО «Прогрес» отримало Державний акт на право колективної власності на землю в той час, коли ОСОБА_1 не була його членом, а відтак, і не була включена до списку, що додається до цього акту, то вона не має права на набуття у власність земельної частки (паю) із земель колективної власності цього господарства відповідно до положень пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. 
Аргументи апеляційної скарги проте, що списки працівників до цього Державного акту було сформовано в період коли вона вже працювала не заслуговують на увагу, оскільки спростовується наявними у матеріалах справи письмовими доказами, які є належним та достовірним, так як на підставі них можна дійти однозначного висновку, що на час реєстрації та видачі Державного акту на право колективної власності СПСО «Прогрес» позивачка не була членом цієї спілки, а тому не могла бути включена в списки осіб, які додані до цього Державного акту та отримати право на земельну частки (паю).
Виділення в апеляційній скарзі із загального контексту пункту 2 Указу Президента №720/95 від 08 серпня 1995 року словосполучень «які раніше працювали в ньому» та «відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю» з врахуванням обставин справи не стосується позивача, бо відносить до пенсіонерів, які раніше працювали на підприємстві і включені до списку, що додається до Державного акту на право колективної власності. 
При звернення позивача до суду з цим позовом остання надала списки пайщиків СПСО «Прогрес» Вознесенського району Миколаївської області за підписом голови СПСО «Прогрес» Ковіненко А.П. та голови Бузьскої сільської ради Шевчук М.Т. (а.с.22-26), де під №4 зазначено її прізвище та посилалася на те, що вона включена до списку, що додається до Державного акту на право колективної власності, а отже набула права на земельну частку (пай) ПСП "Прогрес". Про це вона зазначала і в апеляційній скарзі. 
Однак колегія суддів вважає, що вказані доводи не заслуговують на увагу, оскільки право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів колективного сільськогосподарського підприємства до відповідних списків, доданих до державного акту на право колективної власності на землю, перевірки, уточнень і затвердження указаних списків, а з моменту передачі (державної реєстрації) державного акту про право колективної власності на землю конкретному колективному сільськогосподарському підприємству.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13.04.2022 по справі № 610/1117/20.
Що ж до посилань в апеляційній скарзі на застосування пункту 7 Указу Президента №720/95 від 08 серпня 1995 року для задоволення позову, то колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до статті 5 ЗК України 1991 року та згідно з пунктом 3 - 5 Рекомендацій по складанню проектів роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарських підприємств і організацій, затверджених комісією Верховної ради України з питань агропромислового комплексу, земельних ресурсів та соціального розвитку села від 15 травня 1992 року, при передачі земель у колективну власність сільськогосподарським підприємствам місцевими радами на своїй території створюється резервний фонд земель за погодженням місця розташування з землекористувачем у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, включаючи угіддя в межах відповідних населених пунктів.
Землі резервного фонду перебувають у постійному користуванні колишніх землекористувачів (сільськогосподарських підприємств) і призначаються для подальшого перерозподілу і використання за цільовим призначенням, для індивідуального житлового будівництва, ведення особистого підсобного господарства, городництва в межах граничних розмірів, визначених статтями 56, 59 та 67 ЗК України 1991 року.
Пунктом 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 (720/95) "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" встановлено, що створений під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання.
Отже вказаний пункт регулює виділення із створеного місцевими радами резервного фонду земельних ділянок для вказаних категорій громадян.
Однак для того, щоб особи перелічені у пункту 7 вищевказаного Указу отримали земельну ділянку, то для вирішення цього питання, підприємство повинно було за рішенням загальних зборів (зборів уповноважених) звернутися з клопотанням до місцевої ради стосовно передачі у колективну власність із земель резервного фонду у розмірі сумарної кількості земельних часток (паїв) даних громадян, які не отримали права на земельну частку (пай).
При позитивному вирішенні питання місцевою радою щодо додаткової передачі земель у колективну власність недержавному сільськогосподарському підприємству, згідно з прийнятими рішеннями, вносяться відповідні зміни до державного акту на право колективної власності на землю, а громадянам - членам цього підприємства за рішенням райдержадміністрації виписуються і видаються сертифікати на право на земельну частку (пай).
Проте позивачем не надано до суду доказів як звернення СПСО «Прогрес» до місцевої ради з таким клопотанням, так і вирішення цією радою питання щодо додаткової передачі земель у колективну власність недержавному сільськогосподарському підприємству із земель резервного фонду, внесення відповідних змін до державного акту на право колективної власності на землю, згідно з прийнятим рішенням.
А відтак, сама по собі наявність списку пайщиків де вказано прізвище позивача, без доведення проведення СПСО «Прогрес» відповідної процедури на час коли позивач вже була членом цього об`єднання значення немає, і не можна її вважати такою, що вона має право на набуття права на земельну частку(пай) відповідно до пункту 2 Указу Президента №720/95 від 08 серпня 1995 року.
При зверненні до суду з цим позовом вона не обґрунтувала підстави набуття права на земельну частку (пай) пунктом 7 Указу Президента №720/95 від 08 серпня 1995 року, саме із земель резервного фонду, а відтак судом першої інстанції такі обставини не перевірялися та позивачем відповідні докази не надавалися.
Можливо список пайщиків, де вказано прізвище позивача, і складено з врахуванням приписів пункту 7 вищевказаного Указу, але це тільки припущення, проте відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, дослідивши доводи апелянта в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Наведенні в апеляційній скарзі доводи зводяться виключно до переоцінки доказів та необґрунтованої незгоди з висновками суду першої інстанції, які, у свою чергу, повністю узгоджуються з фактичними обставинами справи, наявними доказами та відповідними вимогами закону.
Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.
Також колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суді при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц).
Оскільки у цій справі у задоволенні позову відмовлено по суті позовних вимог за необґрунтованістю, тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин позовної давності про застосування якої було заявлено Вознесенською районною державною адміністрацією.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені позивачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 листопада 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                                Ж.М. Яворська

Судді                                                                        І.В. Лівінський 

Н.О. Тищук

Повний текст постанови складено 06 березня 2025 року.