ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2025 р. 	Справа № 520/11898/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.10.2024 (ухвалене суддею Сагайдаком В.В.)  по справі № 520/11898/24
за позовом                ОСОБА_1  
до               Головного управління Національної поліції в Харківській області                       
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
  ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом  до Головного управління Національної поліції в Харківській області , в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області   щодо нарахування та виплати ОСОБА_1  середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 30.11.2020   по 27.04.2024   в межах шести місяців у сумі 100473,10   грн.;  зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області   нарахувати та виплатити ОСОБА_1   середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 30.11.2020  по 27.04.2024   в межах шести місяців у сумі 100473,10   грн.  
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.10.2024     позов  задоволено частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області   щодо нарахування та виплати ОСОБА_1   середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 30.11.2020   по 27.04.2024    в межах шести місяців у сумі 33377,13   грн.; зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області  нарахувати та виплатити ОСОБА_1  середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 30.11.2020   по 27.04.2024   в межах шести місяців у сумі 33377,13  грн.; в іншій частині  в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням       суду першої       інстанції,  позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.10.2024    в частині відмови у задоволенні позову та прийняти  нове рішення, яким задовольнити позов    в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що  відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 30.11.2020   по 27.04.2024   у сумі 100473,10  грн.
Відповідачем подано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що у рішенні суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні частини позовних вимог. Вважає рішення суду першої інстанції в частині відмови  законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення.
Не погодившись із рішенням       суду першої       інстанції,  відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.10.2024   в частині   задоволення позову та прийняти  нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову  в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме:   Закону України “Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати”,   Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції  розглядає справу  в порядку письмового провадження за наявними   в справі матеріалами.
          Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги позивача підлягають задоволенню, вимоги апеляційної скарги  відповідача не  підлягають  задоволення з наступних підстав.
          Відповідно до     ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судовим розглядом встановлено, що  в період з 07.11.2015 по 30.11.2020, ОСОБА_1 проходив службу в Національній поліції України та, згідно із Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 24.11.2020   № 370 о/с «По особовому складу», звільнений, згідно із п. 2 ч. 1 ст. 77 законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII, через хворобу.
Рішенням  Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2023 у справі № 520/23114/23 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема: зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення у вигляді доплати за 228 годин несення служби в нічний час за період з 01.01.2018   по 30.11.2020;  зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки за 2016-2020 роки (88 днів), з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 07.11.2015   по 31.10.2017.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 22.02.2024    у справі № 520/23114/23, зокрема, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2023 у справі № 520/23114/23 скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог та зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1     доплату за службу в особливих умовах (період карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СoV-2) відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни" № 375 від 29.04.2020 у розмірі 50 відсотків грошового забезпечення щомісячно за серпень, вересень, жовтень та листопад 2020 року.
На виконання вищезазначеного рішення суду відповідач здійснив нарахування належних позивачу сум (24629,80 грн.), які виплатив 27.04.2024, проте   середній заробіток позивачу за час затримки розрахунку при звільненні з 30.11.2020   (з дня звільнення зі служби) по 27.04.2024 р. (по час повного розрахунку) відповідачем не нараховано та не виплачено.
Не погодившись із бездіяльністю відповідача щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.
          Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що      сума компенсації середнього заробітку за час затримки виплати грошового забезпечення складає 100 473,10 грн. (182 календарних днів х 552,05 грн.) та із урахуванням істотності частки 33,22%, становить 33377,13 (середнього заробітку за час затримки виплати грошового забезпечення/100*істотну частку 64,27%), у зв`язку з чим позивач має право на отримання середнього заробітку в сумі 33377,13 грн.
Суд апеляційної інстанції   не погоджується  з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про Національну поліцію» у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Згідно п. 4 ч. 10 ст. 62 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення   визначає Міністр внутрішніх справ України.
Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012   № 4-рп/2012 за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно із  ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною 1 статті 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно із ч. 2 ст. 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Суд апеляційної інстанції  зазначає, що Законом України  “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” від 01.07.2022   №    2352-IX,  чинний з 19.07.2022   внесені зміни, зокрема в статті 116, 117, 233 КЗпП України.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звернення позивача до суду), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Судовим розглядом,  що відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Харківській області від 24.11.2020 року № 370 о/с «По особовому складу» позивача звільнено,  згідно із п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII, через хворобу 30.11.2020. 
На виконання рішення    Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2023  та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 22.02.2024    у справі № 520/23114/23, відповідач   27.04.2024 виплатив позивачу грошові кошти у розмірі - 24629,80 грн., у зв`язку з чим позивач просить нарахувати та стягнути на його користь   середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні  за період з 30.11.2020   по 27.04.2024   в межах шести місяців у сумі 100473,10 грн.
Проте, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, дійшов помилкового висновку, що у спірних правовідносинах     з відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за шість місяців відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України 182 календарних днів, сума якої, з урахуванням істотності частки   33,22%, становить 33377,13 (середнього заробітку за час затримки виплати грошового забезпечення (100*істотну частку 64,27%), з наступних підстав.
Суд  апеляційної інстанції зазначає, що у постанові від 20.06.2024 р. у справі № 120/10686/22 Верховний Суд зазначив, що фактично зміст ч. 1 ст. 117 КЗпП України у новій редакції не змінився, а лише доповнився формулюванням «але не більше як за шість місяців». Отже, обмеживши з 19.07.2022 шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми ч.1 ст.117 КЗпП України, не передбачав можливості зменшення його розміру. Протилежний підхід був сформований правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду з урахуванням її висновків про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. У згаданих рішеннях суду касаційної інстанції критерій періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості був лише одним з принаймні чотирьох інших. Разом з тим, такі критерії як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні - фактично не скасовані та/або змінені, починаючи з 19.07.2022р.. Крім того, чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020р. у справі № 480/3105/19.
Викладене, згідно з позицією Верховного Суду у справі № 120/10686/22, не дає підстави вважати неможливим, з огляду на приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, застосування сформульованих Великою Палатою Верховного Суду правових позицій щодо застосування приписів ст.117 КЗпП України у редакції чинній з 19.07.2022.
У зв`язку із чим, Верховний Суд зазначив, що судам варто застосовувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.
Разом з тим, Судова Палата Верховного Суду у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22 відступила від висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 20.06.2024 у справі № 120/10686/22.
Зокрема, у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22 Судова Палата зазначила, що у межах цієї справи належить враховувати норми ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм ст. 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Належить також враховувати приписи чинної редакції ст. 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції   вважає, що для правильного вирішення даної справи необхідно визначити конкретну суму середнього заробітку за час затримки повного розрахунку, а саме за шість місяців, відповідно до   ст. 117 КЗпП України (чинній на час звернення до суду, в редакції Закон № 2352-ІХ), без    застосування принципу співмірності.
Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995  № 100 (в подальшому – Порядок №100), відповідно до п. 2 якої, його дія поширюється на підприємства, установи і організації незалежно від форми власності, а також на фізичних осіб - підприємців та фізичних осіб, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників. Роз`яснення з питань обчислення середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження надаються Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, а у разі коли виплати за середньою заробітною платою провадяться з бюджету або громадських фондів споживання, - за участю Міністерства фінансів і відповідних фондів.
Абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 визначено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Пунктом 5 Порядку № 100 передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Відповідно до пункту 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Відповідно до п. 9 розд. І   Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, який затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016 року № 260 (в подальшому – Порядок № 260),  при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення поліцейського, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.
Згідно із пунктом 3 розділу I Порядку № 260, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад; оклад за спеціальним званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); премії; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Судовим розглядом встановлено, що   позивача звільнено  30.11.2020, тому двома попередніми місяцями перед звільненням є вересень 2020 року та жовтень 2020 року.
Відповідно до довідки про доходи, нараховане грошове забезпечення позивача за два останні місяці перед звільненням складає: за вересень 2020 року – 20099,97 грн., за жовтень 2020 року - 13574,97 грн., всього – 33674,94 грн.
Отже, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 552,05 грн (33674,94 грн./61(30+31) календарні дні за останні два повні місяці перед звільненням).
Таким чином, сума середнього заробітку за період з шість місяців складає 100472,10 грн. (182 дні х 552,05 грн.)
Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідачем безпідставно не нараховано та не виплачено позивачу  середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.11.2020  по 27.04.2024 за шість місяців в розмірі 100472,10 грн., у зв`язку з чим позов   та апеляційна скарга   ОСОБА_1    підлягають задоволенню, а належним способом захисту прав позивача в спірних правовідносинах є стягнення з відповідача на користь позивача цієї суми відшкодування.
Одночасно, суд апеляційної інстанції вважає, що  вимоги апеляційної скарги відповідача задоволенню не підлягають.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст.       315, п. 4 ч. 1 ст.       317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у   відповідній частині або змінити судове рішення, у разі неправильного застосування норм    матеріального права.
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає необхідним скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.10.2024 та прийняти постанову, якою: позов ОСОБА_1 задовольнити;  визнати протиправною бездіяльність Головного управління національної поліції в Харківській області   щодо нарахування та виплати ОСОБА_1  середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 30.11.2020   по 27.04.2024   в межах шести місяців у сумі 100473,10   грн.;  стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь      ОСОБА_1   середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.11.2020  по 27.04.2024   в межах шести місяців у сумі 100473,10   грн.  
Доводи апеляційної скарги відповідача, що для обчислення розміру середньоденного грошового забезпечення  позивача необхідно враховувати   довідку про доходи позивача, видану з урахуванням Постанови Кабінету Міністрів України  від 08.02.1995 № 100, наданої з УФЗБО ГУНП в Харківській області, відповідно до якої в вересні 2020 року позивач отримав заробітну плату  в сумі 12 505,03 грн. та в жовтні 2020 року – 12 505,03 грн., суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки у цій довідці зазначено  лише  грошове забезпечення  позивача без зазначення інших складових які входять до грошового забезпечення, відповідно до  пункту 3 розділу I Порядку   № 260.
Інші доводи апеляційної скарги відповідача зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі       Руїс Торіха проти Іспанії  (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної  інстанції  вважає, що ключові аргументи апеляційної  скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Відповідно до ч. ч.   1    ст. 139 КАС України,   при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином,   судові витрати   за подання адміністративного позову в розмірі 968,96 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 1453,44  грн., а всього 2422,40 грн.  підлягають стягненню на користь    позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області.
Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд. 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області залишити    без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 10.10.2024 по справі № 520/11898/24 - скасувати.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області   щодо нарахування та виплати ОСОБА_1  середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 30.11.2020   по 27.04.2024   в межах шести місяців у сумі 100473,10  (сто тисяч чотириста сімдесят три)  гривні. 
Стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь      ОСОБА_1  середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 30.11.2020  по 27.04.2024   в межах шести місяців у сумі 100473,10   (сто тисяч чотириста сімдесят три)  гривні.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області області на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання адміністративного позову в розмірі 968  (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96  копійок та за подання апеляційної скарги в розмірі 1453 (одна тисяча чотириста п`ятдесят три) гривні 44 копійок, а всього 2422   (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку  до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	Л.В. Любчич    О.А. Спаскін