П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
19 грудня  2024 року                                                                                             місто  Київ
                                                                                          справа № 753/20668/23
                                                                                           провадження № 22-ц/824/12659/2024
 
 Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д.,  Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання -  Височанської Н.В. 
 
сторони: 
позивач -   ОСОБА_1 
відповідач  - ОСОБА_2 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу   ОСОБА_1 , подану адвокатом Журавель Русланою Олегівною,
на  рішення Дарницького  районного суду м. Києва від 7 травня 2024 року, ухвалене у складі судді  Заставенко М.О.,
                                                  В С Т А Н О В И В :
 
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) у зв'язку із несплатою аліментів та про позбавлення батьківських прав.
Позов обґрунтовано тим, що 29 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб. У шлюбі народилися діти: дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 8 жовтня 2019 року шлюб між подружжям було розірвано.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 травня 2020 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дітей  у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку/доходу, щомісячно.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 4 червня 2020 року визначено місце проживання  малолітніх дітей разом із батьком.
10 серпня 2020 року Дарницьким районним судом м. Києва видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей.
31 серпня 2020 року Дарницьким районним відділом державної виконавчої служби  у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) відкрито виконавче провадження № ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Дарницьким районним судом 10 серпня 2020 року.
21 лютого 2022 року ОСОБА_2 виїхала  за межі України і з того часу в Україну не поверталася.
Починаючи з липня 2019 року та по липень 2023 року боржником взагалі не сплачувалися аліменти, розмір заборгованості складає 236369,72 грн. Виконавчою службою здійснено нарахування штрафу у розмірі 50% від суми заборгованості, розмір якого становить 126189,98 грн.
Розмір неустойки (пені) у зв'язку із несплатою відповідачем на користь позивача аліментів на утримання дітей становить 126189,99 грн.
ОСОБА_2 тривалий час перебуває за межами території України, життям та інтересами своїх малолітніх дітей не цікавиться (взагалі не дзвонить, не спілкується), не приймає участі в їх вихованні, навчанні, розвитку та утриманні. Фактично ОСОБА_2 самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно своїх малолітніх дітей. 
Малолітні діти проживають разом із батьком, перебувають на його утриманні та виховуються ним самостійно зі створенням всіх необхідних умов для забезпечення всіх потреб та інтересів, необхідних для їх гармонійного та всебічного розвитку.
Зазначені обставини є підставами для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 7 травня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків щодо своїх неповнолітніх дітей.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат  Журавель Р.О. подала апеляційну скаргу, в який  просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, позов ОСОБА_1 задовольнити.  В апеляційній скарзі посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення  норм процесуального права.
Зокрема, зазначає про те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки висновку органу опіки та піклування, а також необґрунтовано відмовив у долученні до матеріалів справи висновку від 5 березня 2024 року за результатами психологічного дослідження малолітніх дітей. В той же час висновок органу опіки та піклування від 24 квітня 2024 року є обґрунтованим та не суперечить інтересам дітей. Судом першої інстанції при оцінці висновку органу опіки та піклування невірно застосовані правові висновки Великої Палати Верховного Суду.
Суд першої інстанції, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, не здійснив позбавлення батьківських прав, згідно із законом (п.2 ч.1 ст.164 СК України), яке спрямоване на захист прав та інтересів малолітніх дітей.
Не врахував суд першої інстанції факт  не звернення відповідача до компетентних органів у період з 4 червня 2020 року  ( з дня ухвалення рішення суду про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком) до 9 серпня 2023 року, і лише після прийняття державним виконавцем постанов, в тому числі і про заборону виїзду, представник відповідача звернувся до Служби у справах дітей із проханням визначення способу участі у вихованні дітей та зобов'язання батька повідомляти матір в подальшому про зміну місця проживання (перебування) дітей. Обставини, на які посилається відповідач в обґрунтування своєї позиції,   останньою не доведені.
Щодо висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення пені. Апелянт  звертає увагу суду на той факт, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачем оскаржувалися до суду дії Дарницького ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ щодо складення розрахунку заборгованості боржника зі сплати аліментів .
Судом першої інстанції  було порушено принцип змагальності сторін при наданні учасниками справи доказів, у зв`язку з неправильним тлумаченням (застосуванням) ч.ч.2,4 ст.83 ЦПК України, ч.ч.3,4 ст.83 ЦПК України та ч.8 ст.83 ЦПК України, а також необґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання сторони позивача щодо повернення до стадії підготовчого провадження задля вчинення процесуальних дій (щодо долучення доказів, які не були подані із першими заявами по суті).
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 не скористалася.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат  Журавель Р.О. апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.
ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечувала, її представник адвокат  Карпюк А.В. також заперечував  проти доводів апеляційної скарги, після оголошеної в судовому засіданні перерви ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, а її представник адвокат Карпюк А.В. просив  апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.
Представник Служби у справах дітей та сім'ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації  в судове  засідання не з'явився, третя особа була повідомлена шляхом направлення судового повідомлення до електронного кабінету, причини своєї неявки представник Служби суду не повідомив, у зв'язку з чим колегія суддів вважала за можливе  розглянути справу у відсутність представника третьої особи.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.
Судом установлено, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.06.2012, який було зареєстровано Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 787.
У шлюбі у подружжя народилось двоє дітей- ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/10345/19 від 08.10.2019 розірвано шлюб, зареєстрований 29.06.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/2718/20 від 26.05.2020 припинено стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 18.07.2019 та до  досягнення дітьми повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання  двох дітей щомісячно, в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 18.07.2019.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва  у справі № 753/16402/19 від 04.06.2020 визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком - ОСОБА_1 до досягнення дітьми 14 річного віку. Позовні вимоги по зустрічним позовним вимогам ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Дарницька районна у м.Києві  державна адміністрація про визначення місця проживання дітей з матір`ю залишено без задоволення.
У вказаному рішенні суду встановлено, що діти проживають разом з батьком за адресою:                    АДРЕСА_1 . Мати ОСОБА_2 мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .
10.08.2020 Дарницьким районним судом м. Києва був виданий виконавчий лист з примусового виконання рішення суду № 753/2718/20 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів.
31.08.2020 головним державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання рішення суду № 753/2718/20 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей.
З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_2 , складеному державним виконавцем Шабатурою А.М. за період з липня 2019 року по жовтень 2023 року, вбачається наявність заборгованості у розмірі  252379,97 грн.
ОСОБА_1 25.07.2023, через свого представника - адвоката Журавель Р.О., звернувся до державного виконавця з клопотанням про проведення розрахунку заборгованості, звернення стягнення на майно боржника, винесення постанов про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України та встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом, накладення арешту.
Державним виконавцем 01.08.2023 у виконавчому провадженні були винесені постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування  транспортними засобами;  про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною  мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання; про арешт майна боржника та про арешт коштів боржника.
З інформації про виконавче провадження № НОМЕР_1 вбачається, що після відкриття виконавчого провадження 31.08.2020 жодних виконавчих дій до серпня 2023 державним виконавцем не здійснювалося.
Відповідно до розрахунку заборгованості, здійсненому станом на 09.02.2024, заборгованість становить 268390,22 грн. Розрахунок заборгованості здійснений  виходячи із середньої заробітної плати працівників по м. Києву.
З наявної в матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_2 та відповіді Пенсійного фонду України вбачається, що відповідач у період з серпня 2019 року по грудень 2020 року працювала, отримувала офіційну зарплату та за неї сплачувалися пенсійні внески.
Відповідно до інформації, наданою Державною прикордонною службою України, ОСОБА_2 у січні 2021 року вилетіла у м. Гданськ, 20.06.2021 повернулася до м. Харкова, 09.07.2021 вилетіла в Анталію, а 16.07.2021 повернулася. 21.02.2022 вилетіла в Стамбул і до цього часу не поверталася в Україну. На теперішній час ОСОБА_2 постійно проживає у Німеччині.
У серпні 2023 року представник ОСОБА_2 , діючи в її інтересах, звернувся до Служби у справах дітей із заявою про визначення способу участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними. У вересні 2023 року - повторно. У лютому 2024 року відповідач звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми, встановлення способу участі матері у вихованні дітей.
У 2019 році протягом півроку діти разом з матір`ю проживали у м. Балаклея в Харківській області, з квітня 2019 року відвідували загальноосвітню школу.
З вересня 2020 року по теперішній час діти навчаються у Гімназії № 62 Дарницького району м. Києва.
Кримінальне провадження№ 120020100020000122, відомості про яке внесені за заявою ОСОБА_2 09.01.2020 за кваліфікацією ч.1 ст125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження) закрито 04.04.2020 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України (встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення).
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Дарницького району м. Києва, затвердженому Дарницькою районною в м. Києві державною адміністрацію від 24.04.2024,  орган опіки та піклування Дарницького району  м. Києва вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітніх дітей.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог  про стягнення пені,  суд першої інстанції виходив із того, що  розрахунок заборгованості по аліментах, проведений державним виконавцем, є невірним, оскільки ОСОБА_2 отримувала у період з серпня 2019 року по грудень 2020 року заробітну плату та була зареєстрована у Харківський області, державним виконавцем безпідставно не враховані дані обставини при здійсненні розрахунку заборгованості по аліментам, та заборгованість була визначена за показниками середньої заробітної плати по м. Києву. 
З огляду на те, що отримані відомості про доходи ОСОБА_2 за липень 2019 року - липень 2023 року, розрахована державним виконавцем сума заборгованості по сплаті аліментів за вказаний період являється значно більшою, ніж та, на яку має право стягувач аліментів, а також врахувавши той факт, що пеня повинна бути засобом розумного стимулювання боржника виконувати взяте на себе зобов`язання, а не перетворюватися на непомірний тягар для нього, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, оскільки заявлений позивачем розмір пені не підтверджений належними доказами.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив із того, що  позивачем не доведено, а судом не встановлено гострої необхідності позбавлення відповідача батьківських прав, а також стороною позивача не обґрунтовано, чому таке позбавлення буде в інтересах дітей.
При цьому, суд першої інстанції встановив, що відповідач неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки, фактично самоусунулася від їх виконання, перетнула кордон в сторону виїзду з України у 2022 році, не спілкується з дітьми, не цікавиться їхнім життям, успіхами, переживаннями, належним чином не турбується про них, переклавши увесь тягар виховання, забезпечення, догляду та створення умов для їх розвитку, навчання та відпочинку на позивача - батька дітей. Попри те, наявні підстави вважати, що таке відсторонення відповідача пов`язано саме з неприязними стосунками з батьком дітей, намагання зі сторони батька сприяти хоча б мінімальному спілкуванню дітей з матір`ю або збереження образу матері в пам`яті дітей в позитивному світлі судом не вбачається.
Судом не встановлено фактичних даних, які б давали підстави вважати, що поведінку відповідача неможливо змінити, не містить таких даних і висновок Служби у справах дітей, в якому наведено загальні формулювання щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав та який не містить виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування матір`ю своїми обов`язками.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітніх дітей. В той же час,  не може погодитись повністю з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог в частині стягнення пені за несплату аліментів.
Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, чергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя,  беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
За принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 р., дитина для повного та гармонійного розвитку її  особистості потребує любові та розуміння.
Відповідно до частини 8 статті 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. 
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Верховний Суд у постанові від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 виснував, що  позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Зважаючи на наведений аналіз нормативно-правових актів з питання обов`язків батьків щодо дітей та критеріїв, які вказують про їх невиконання батьками, у справах про позбавлення батьківських прав слід установити поведінку батька, можливість розцінювати цю поведінку як ухилення від виховання дитини, а також те, з чим пов`язана така поведінка батька, якщо вона має місце.
Позивачем ОСОБА_1 не доведено свідоме нехтування ОСОБА_2 батьківськими обов'язками та небажання останньої приймати участь у вихованні малолітніх дітей і судом  вказані обставини не встановлено.
Також матеріали справи не містять відомостей для застосування такої виключної міри як позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
З урахуванням якнайкращих інтересів малолітніх дітей, бажання відповідачки ОСОБА_2 приймати участь у вихованні та спілкуванні зі своїми дітьми, та з огляду на відсутність виключних  підстав для  позбавлення матері дітей батьківських прав, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .  
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1   не спростовують встановлені  у справі фактичні обставини та висновку суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, а зводяться до оцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав матері стосовно малолітніх дітей, є безпідставними.
Відповідно до ч.ч.4-6 ст.19 СК України, при  розгляді судом спорів щодо  позбавлення та поновлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання  дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Висновок органу опіки та піклування є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини, оскільки такий висновок не порушує права та обов`язки жодного з батьків Правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в процесі якого  і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, у тому числі і оспорюваного висновку органі опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили  для суду, що розглядає спір про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини ( правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від  4 липня 2018 року у справі № 496/4271/16-а).
Суд першої інстанції  не погодився з висновком органі опіки та піклування, зазначивши у  своєму рішенні про те, що  у висновку наведені загальні формулювання щодо доцільності  позбавлення  матері батьківських прав, та,  поставивши на перше місце якнайкращі інтереси дітей, дійшов правильного висновку  про відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
Звернення ОСОБА_2   через свого представника до Служби у справах дітей  із проханням визначення способу її участі у вихованні дітей, а в подальшому  до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення  порядку участі матері у вихованні дітей свідчить про бажання матері приймати участь у   житті дітей.
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції безпідставно  відмовив у задоволенні клопотання представника позивача щодо повернення до стадії підготовчого засідання для  надання  стороною позивача висновку від 5 березня 2024 року за результатами психологічного дослідження,  є безпідставними, оскільки жодних порушень норм процесуального права судом першої інстанції  при вирішенні клопотання  сторони позивача  колегією суддів не встановлено.
Що стосується  висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення пені за  несвоєчасну сплату аліментів, то в цій частині колегія суддів з ними не погоджується з огляду на наступне.
Установлено, що  з 2019 року (травень 2019 року) малолітні діти проживають з батьком. У травні  2020 року, у зв`язку з тим, що діти проживають з батьком рішенням суду припинено стягнення аліментів з батька та стягнуто аліменти з матері дітей. При цьому, як зазначено у рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 26 травня 2020 року, ОСОБА_2 визнала позов у повному обсязі, в тому числі і в частині стягнення аліментів з неї.
Також установлено, що станом на серпень 2023 року аліменти на утримання  дітей ОСОБА_2 не сплачувала, у зв'язку з чим виникла заборгованість.
Згідно з абз.1 ч.1 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання  зобов'язання. ЇЇ завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення  зобов'язання боржником. Після порушення боржником свого обов'язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне  виконання обов'язку сплати аліментів.
Ухилення від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення  з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховування заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміни місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).
Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.
На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.
Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.
Для застосування  санкції за  несплату або несвоєчасну сплату аліментів  до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з ч.1 ст.189 СК України; наявність винних дій  особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.
Встановивши, що  матір дітей  протягом трьох років не сплачувала аліменти на утримання дітей, у зв`язку з чим виникла заборгованість,  суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені за несплату аліментів.  
Колегія суддів вважає, що заборгованість по аліментам виникла саме з вини ОСОБА_2 , яка, будучи обізнаною про свій обов`язок   сплачувати аліменти на утримання дітей, які  проживають разом з батьком,  аліменти не сплачувала. 
Доказів на підтвердження відсутності вини  у виникненні заборгованості по аліментам ОСОБА_2 ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надала.
Нарахування державним виконавцем заборгованості без врахування  заробітної плати ОСОБА_2 за період з серпня 2019 року по грудень 2020 року, а також визначення  заборгованості за показниками середньої заробітної плати по м. Києву,  а не за показниками по Харківській області,   не свідчить про відсутність вини ОСОБА_2  у виникненні заборгованості по аліментам, які остання не платила до лютого 2024 року, про що свідчить наданий стороною відповідача розрахунок.
З наданого  стороною відповідача в судовому засіданні розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість ОСОБА_2 по несплаті аліментів станом на серпень 2023 року складає 196229,61 грн.
Згідно з абз.1 ч.1 ст.196 СК України у разі застосування  до особи,  яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір  пені повинен дорівнюватися різниці між сумою заборгованості та розміром  застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».
Установлено, що  виконавчою службою здійснено нарахування ОСОБА_2 штрафу  у розмірі 50% від суми заборгованості, розмір якого становить 126189,98 грн. Як пояснив в судовому засіданні представник ОСОБА_2 ,  остання не оскаржувала постанову державного виконавця про нарахування штрафу.
Таким чином, виходячи з суми заборгованості та  суми нарахованого штрафу, колегія суддів дійшла висновку  про те, що сума пені, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 за несплату аліментів, становить 70030 грн. (196229,61 грн. - 126189,98 грн.).
Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 , подану адвокатом Журавель Русланою Олегівною, задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 7 травня 2024 року в частині відмови ОСОБА_1 у стягненні пені скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів в сумі 70 030 грн.
Стягнути з ОСОБА_2   в дохід держави судовий збір в сумі 1750,75 грн.
В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 7 травня 2024 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повна постанова складена 23 січня 2025 року.

Суддя-доповідач:                                                                     О.І. Шкоріна 
 
Судді:                                                                                        Л.Д. Поливач
 
                                                                                                   А.М. Стрижеус