Номер провадження: 22-ц/813/6024/24 
Справа № 522/28427/13-ц
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В., 
за участю секретаря судового засідання – Пересипка Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2024 року
у справі за заявою ОСОБА_1 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу дублікату виконавчого листа по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів, пені, інфляційних нарахувань

встановив:
26 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаною вище заявою, в якій просила поновити строк для пред`явлення виконавчого листа у справі №522/2842/13-ц щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 70 367, 13 грн, що складає заборгованість по сплаті процентів у сумі 41 124,09 грн, інфляційних нарахувань у сумі 16 470 грн та пені у сумі 12 773 грн, і видати дублікат цього виконавчого листа.
Вимоги вказаної заяви обґрунтовані тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2014 року у справі №522/2842/13-ц було ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_2 на її користь заборгованості у розмірі 70 367,13 грн. 
Виконавчий лист у справі №522/2842/13-ц ОСОБА_1 отримала 05 березня 2014 року, а 29.12.2016 року звернулась до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області з заявою про примусове виконання рішення суду. 
11.03.2024 року представник заявниці звернувся до виконавчої служби з адвокатським запитом щодо переліку всіх виконавчих листів, які перебувають у зведеному виконавчому провадженні.
27.03.2024 року стороною стягувача отримано відповідь, в якій зазначено, що на примусовому виконанні у Відділі перебуває зведене виконавче провадження №64931478 щодо стягнення з ОСОБА_2 заборгованості на суму 1 223 841,35 грн, до складу якого входять виконавчі провадження за виконавчими листами: №522/6412/21, №2-7122/11 та №522/10268/23. Таким чином, заявниця вважає, що виконавчий лист по справі №522/28427/13-ц був втрачений, у зв`язку з чим звернулася до суду з зазначеною заявою.
Підставами для поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання заявниця зазначила обставини її звернення до суду із відповідними позовами до ОСОБА_2 у справах №2-7122/11, №522/6412/21, №522/10268/23 та ухвалення судових рішень.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу дублікату виконавчого листа у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись обставини, якими обґрунтовувались вимоги заяви про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу його дублікату, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги відповідної заяви.
Окремо скаржниця зауважила про хибність висновку суду першої інстанції про те, що виконавчих лист №522/2842/13-ц ніколи не перебував на виконанні, оскільки такий спростовується фактом направлення такого виконавчого листа заявницею до виконавчої служби.
У судовому засіданні представник заявниці адвокат Тарановський Д.С. підтримав вимоги апеляційної скарги, надав пояснення за її доводами.
Боржник ОСОБА_2 будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, із заявою (клопотанням) про відкладення розгляду справи не звертався, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю — доповідача, представника скаржниці за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам з огляду на таке.
Відмовляючи у задоволенні вказаної заяви суд виходив з того, що виконавчий лист №522/28427/13-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 70 367,13 грн ніколи не перебував на примусовому виконанні у будь-якій виконавчій службі, відтак строк для пред`явлення його до виконання закінчився 18.03.2015 року, при цьому заявницею не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів поважності звернення до суду із відповідною заявою лише 26.04.2024 року.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно із частинами першою, другою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності встановленої законом.
Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.
Відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Необґрунтована відмова у видачі дубліката виконавчого листа фактично унеможливлює виконання прийнятого судового рішення, яке набрало законної сили (рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010 у справі № 1-7/2010).
Відповідно до частини першої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Виконавчі листи викладаються в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом заповнення відповідних форм процесуальних документів, передбачених Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему, і підписуються електронним цифровим підписом судді (в разі колегіального розгляду - електронними цифровими підписами всіх суддів, які входять до складу колегії).
До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи та Єдиного державного реєстру виконавчих документів, Положення про який затверджується спільним нормативно-правовим актом Міністерства юстиції України та Державної судової адміністрації України, із запровадженням яких відповідно до частини першої статті 1 розділу XII "Прикінцеві положення" ЦПК України вводяться в дію вимоги частини четвертої статті 431 ЦПК України щодо внесення виконавчого документу до Єдиного державного реєстру виконавчих документів, функціонування якого виключає втрату виконавчого документа, порядок видачі дублікату виконавчого документу замість втраченого визначено розділом XIII "Перехідні положення" ЦПК України.
Пунктом 17.4 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України передбачено, що у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Аналізуючи пункт 17.4 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України, єдиною підставою для видачі судом дубліката виконавчого листа є його втрата.
Сам факт відсутності виконавчого документа у стягувача та в органі державної виконавчої служби свідчить про те, що його було втрачено.
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі N 2-6471/06 (провадження N 61-11034св19).
Дублікат - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документу. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання.
Отже дублікат виконавчого документа видається замість втраченого оригіналу, лише за наявності достатніх доказів того, що виконавчий документ дійсно втрачено.
Крім того, однією з підстав можливості видачі дубліката виконавчого документа, є подання відповідної заяви протягом строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання, який повинен обчислюватися з урахуванням переривання цього строку та/або його зупинення.
Відповідно до частини першої статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.
Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі N 2-836/11 (провадження N 14-308цс19), у разі пропуску стягувачем строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання відсутні перешкоди для задоволення заяви такого стягувача про видачу дубліката втраченого виконавчого документа за умови, якщо суд задовольнив заяву стягувача про поновлення пропущеного строку для пред`явлення такого документа для виконання. Тобто, якщо строк для пред`явлення виконавчого документу до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дублікату втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.
Статтею 12 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року N 1404-VIII передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Відповідно до ч. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону N 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Строки, зазначені у вказаних правових нормах, встановлюються для виконання судових рішень з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, з наступного дня після його постановлення.
Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.
У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання переривається пред`явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється, а повернення стягувачу виконавчого документа не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання.
Строк пред`явлення виконавчого документа до виконання є одним із видів процесуальних строків, які передбачені статтею 120 ЦПК України.
Згідно зі статтею 127 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.
Суд при вирішенні питання про поновлення строку для пред`явлення до виконання виконавчого документа повинен з`ясувати питання щодо причин пропуску цього строку та залежно від характеру цих причин зробити висновок про їх поважність чи неповажність, дійти висновку про наявність чи відсутність підстав для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Поважними можуть бути визнані лише ті причини, що виникли внаслідок обставин, об`єктивно незалежних від волі заінтересованої особи, які безпосередньо унеможливлювали або ускладнювали можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк.
Питання про поважність пропуску строків є оціночним. Поважність причин може залежати від таких обставин як поведінка заявника (бездіяльність або незаінтересованість в питаннях звернення судового рішення до виконання), інших осіб, обставин, які безпосередньо унеможливлюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, які виникли об`єктивно, так і від чинників, що не пов`язані з людським фактором, що підтверджуються належними і допустимими засобами доказування.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду 10 серпня 2022 року у справі N 1522/12531/12 (провадження N 61-18649св21).
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не зазначено, а тому суд відповідно до ст. 89 ЦПК України дає оцінку поважності причин за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Як встановлено апеляційним судом, виконавчий лист №522/2842/13-ц щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 70 367, 13 грн, що складає заборгованість по сплаті процентів у сумі 41 124,09 грн, інфляційних нарахувань у сумі 16 470 грн та пені у сумі 12 773 грн, отриманий ОСОБА_1 за її посиланням 05 березня 2014 року, отже строк пред`явлення його до виконання, з урахуванням набрання чинності Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року N 1404-VIII, сплив щонайпізніше 15 березня 2017 року.
Заяву ж про видачу дублікату виконавчого листа ОСОБА_1 направлено до суду 22 квітня 2024 року.
У вказаній заяві, як і у апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що зазначений виконавчий лист нею було направлено до виконавчої служби 29 грудня 2016 року, а отже безпідставним є висновок суду першої інстанції про те, що виконавчий лист №522/2842/13-ц ніколи не перебував на виконанні.
Колегія суддів, погоджується із посиланнями скаржниці ОСОБА_1 про те, що помилковим є висновок суду першої інстанції стосовно того, що направлення нею 29 грудня 2016 року виконавчого листа до виконавчої служби відбулось поза межами визначеного законом строку, зважаючи на зміст ч. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону N 1404-VIII.
При цьому колегія суддів вважає слушними зауваження суду першої інстанції про тривалу бездіяльність заявниці ОСОБА_1 щодо звернення виконавчого листа до виконання, підстав визнавати яку поважною, останньою суду не доведено.
Поважність причин пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання пов`язана не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.
Дійсно, закон не покладає на стягувача обов`язку контролювати виконання, стягувач лише має звернутися до уповноважених державою на виконання судових рішень органів та осіб в порядку та строки, встановлені законом, а не контролювати хід виконання судового рішення. Стягувач не зобов`язаний цікавитися виконанням судового рішення, тому відповідний факт не може бути покладений в основу рішення про відмову у видачі дублікату виконавчого листа, поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Стягувач, який пред`явив виконавчий документ до примусового виконання, з урахуванням засад здійснення виконавчого провадження, має законні очікування, що рішення суду буде виконане.
Водночас, станом на 29 грудня 2016 року визначений Законом N 1404-VIII строк ще не сплив, проте, колегія суддів погоджуючись із висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачкою факту перебування відповідного виконавчого листа на виконанні, звертає увагу на таке.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За змістом ст.ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими є докази, одержані з дотримання порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
У заяві про поновлення строку та видачу дублікату виконавчого листа на підтвердження факту звернення до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області з заявою про примусове виконання рішення суду 29.12.2016 року ОСОБА_1 зверталася, та надає в якості доказу копію відповідної заяви і копію фіскального чека (а.с. 99), проте вказане не відповідає визначеним ст.ст. 77-80 ЦПК України вимогам, оскільки з таких неможливо встановити коли та чи було направлено ОСОБА_1 таку заяву. Так, вказана заява не містить такої інформації взагалі, з фіскального чеку ж неможливо встановити ані дату проведення платежу, ані його призначення.
Ураховуючи викладене, колегія суддів виснує про обґрунтованість висновку суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що виконавчий лист №522/28427/13-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 70 367,13 грн перебував на примусовому виконанні у будь-якій виконавчій службі, як і вважати, що стягувачкою такий було направлено до виконавчої служби.
Відхиляє колегія суддів і посилання скаржниці на перебіг судових справах № 522/11717/15-ц, № 2-7122/11, №521/12726/19, № 522/10268/23, №522/6412/21 оскільки ані від рішень у таких, ані від вчинених протягом їх судових розглядів процесуальних дій сторін не залежала можливість заявниці ОСОБА_1 дотриматися, визначеного статтею 12 Закону України "Про виконавче провадження" трирічного строку для звернення до виконання виконавчого листа № 522/28427/13-ц.
З огляду на викладене, колегія суддів виснує, що, у порушення вимоги ст. 81 ЦПК України, заявницею не надано жодних належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 , з вказаних вище підстав. 
Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржницею не надано.
Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення питання.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374,375 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 18 листопада 2024 року.

Головуючий                                                                Ю.П. Лозко

Судді:                                                                        О.Ю. Карташов

                                                                               М.В. Назарова