03.03.25
22-ц/812/179/25
Провадження номер 22-ц/812/177/25 
22-ц/812/178/25
22-ц/812/179/25

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Локтіонової О. В.,
суддів – Крамаренко Т. В., Шаманської Н. О.,
із секретарем судового засідання – Носіковим І. М.,
за участі:
позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – ОСОБА_2 ,
третіх осіб – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
представника органу опіки та піклування – Бакалової Н. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №490/3580/21 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3  та ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Коваленка І. В. у приміщенні суду у м. Миколаєві, повне рішення складено цього ж дня, за позовом  ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Миколаївської міської ради, Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року ОСОБА_1 подала до суду позов до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав, який обґрунтовувала наступним.
З 28 липня 2000 року сторони перебували у шлюбі, під час якого у них народилися: ІНФОРМАЦІЯ_1 донька ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 син ОСОБА_10 .
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. Після розлучення діти проживають разом із матір`ю та перебувають на її повному утриманні. Судовими рішеннями з відповідача стягнуто аліменти на утримання дітей.
Позивач вказувала, що відповідач не цікавиться життям дітей, припинив з ними будь-яке спілкування.Крім стягнутих аліментів, які він сплачував невчасно та не в повному обсязі, іншої матеріальної допомоги на утримання дітей не надавав та не надає. Діти не отримують від батька подарунків на день народження та інші свята.
Відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не цікавиться їх розвитком та досягненнями, тобто самоусунився від виховання дітей, спілкування з ними, не підтримує та свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками.
Внаслідок такого ставлення відповідача до дітей доньки ОСОБА_11 ( ОСОБА_12 ) та ОСОБА_7 виявили бажання змінити своє прізвище « ОСОБА_13 » на її дівоче « ОСОБА_14 », що додатково свідчить про реальну втрату зв`язку з батьком та відсутність спілкування з ним.
Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просила позбавити ОСОБА_5 батьківських прав щодо неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_15 .

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково.
Позбавлено ОСОБА_5 батьківських прав стосовно неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2024 року заяву ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення задоволено. Скасовано заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2023 року.
Протокольною ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 квітня 2024 року до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачки залучено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які досягли повноліття.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2024 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що проживання дитини з одним із батьків, які знаходяться в неприязних стосунках, може вплинути на ставлення дітей до того з батьків, який проживає окремо, оскільки дитина знаходиться під постійним впливом того з батьків, з ким проживає.
Урахувавши заперечення відповідача стосовно позбавлення його батьківських прав, сплату ним аліментів на утримання дітей, розмір аліментів, стосунки між сторонами, а також те, що в інтересах дітей буде збереження їх зв`язків із обома батьками, суд дійшов висновку про недоведеність позивачкою свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а отже й підстав для застосування до ОСОБА_5 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав.
Суд попередив відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і поклав на орган опіки та піклування контроль за виконанням батьківських обов`язків у межах повноважень органу опіки та піклування.
Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2024 року постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
У цій постанові Верховним Судом зазначено, що суд не надав оцінки ставленню дітей до батька, безпосередньо під час розгляду справи думку дітей не з`ясував; не надано належної правової оцінки доводам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які категорично заперечували проти налагодження стосунків з біологічним батьком; не з`ясовано, чи відповідає найкращим інтересам дітей налагодження сімейних стосунків із рідним батьком, з яким вони не спілкуються з 2015 року; не встановлено, які дії вчиняв відповідач з метою налагодження стосунків з дітьми, чи виконав рекомендації органу опіки та піклування стосовно виконання батьківських обов`язків та чи змінилася його поведінка; не з`ясував, які дії вчиняв відповідач для здійснення своїх батьківських прав та обов`язків, після ухвалення рішення судом першої інстанції, що свідчать про зміну його поведінки стосовно дітей; коли він планував відновити з ними спілкування, чи які у нього існують перешкоди для вчинення таких дій.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

ОСОБА_1 не погодилася з висновком суду про відмову у задоволенні її позовних вимог, у зв`язку з чим подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вона вказувала, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2023 року за її позовом було ухвалено рішення про позбавлення відповідача батьківських прав. Вказане рішення суду було обґрунтовано, зокрема, і тим, що наданий суду висновок Органу опіки та піклування Миколаївської міської ради від 04 лютого 2022 року не враховував всіх обставин справи та інтересів дітей, а також мотивований лише запереченням відповідача проти позбавлення його батьківських прав. При цьому спеціалісти служби в справах дітей встановили, що за час навчання синів ОСОБА_10 та ОСОБА_8 батько не цікався успіхами у навчанні дітей, не брав участь у батьківських зборах, вчителі ніколи його не бачили. Мати самостійно забезпечує розвиток дітей та за період навчання хлопців батько жодного разу в закладі не бачили. Відповідно до соціально-психологічного висновку Миколаївського міського центру соціальних служб стосунки малолітніх ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 з батьком є напруженими, емоційними, важкими та конфліктними і недружелюбними. По відношенню до батька діти відчувають злість та образу, занепокоєння та страх через те, що останній з ними не спілкується, не приділяє уваги, ігнорує їх потреби. З боку батька вони не відчувають любові, захисту, поваги, підтримки, чуйності та бажання проявляти батьківський вплив на гармонійний розвиток особистості синів. В подальшому представником відповідача було подано заяву щодо перегляду вищевказаного заочного рішення суду по справі, яку було задоволено, заочне рішення скасовано. Фактично обставини справи не змінились, відповідач не цікавиться життям власних дітей. До того ж після проведення державним виконавцем опису належних відповідачу земельних ділянок в межах виконавчих проваджень щодо стягнення заборгованості по аліментам відповідач через свого представника в суді заявив про своє бажання спілкуватись із дітьми. Відповідні дії були спровоковані лише його бажанням захистити своє право власності, але аж ніяк не бажанням утримувати власних дітей. Ані до проведення опису землі, ані після винесення оскаржуваного рішення по справі відповідач не виконує свій обов`язок із утримання дітей та не цікавиться їх життям. ОСОБА_1 зауважувала, що не зважаючи на те, що фактичні обставини справи не змінились, дослідивши одні й ті самі докази, суд змінив думку та виніс відповідне оскаржуване рішення щодо відмови в задоволенні позову. Також суд вирішив попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків, у межах повноважень органу опіки та піклування. Вказане попередження суд робив й при ухваленні заочного рішення, проте відповідач не змінив своє ставлення до виховання і утримання дітей та продовжував нехтувати батьківськими обов`язками. Також в матеріалах справи наявна заява представника Служби у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради як виконувача функцій органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради щодо необхідності ухвалення рішення по справі саме в інтересах дітей. Однак суд, ухвалюючи рішення, не взяв до уваги пояснення доньки ОСОБА_7 та сина ОСОБА_8 , яких було залучено до розгляду справи в якості третіх осіб, та виніс рішення, яке суперечить інтересам дітей. 
           Треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також подали апеляційні скарги, у яких вказують, що суд ухвалив рішення внаслідок неповного з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права, а тому просять його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
          Апеляційна скарга  ОСОБА_3  мотивована тим, що між нею та батьком відсутні будь-які родинні стосунки, батько вже багато років не цікавиться її життям. За весь час батько жодного разу не зателефонував їй, не поцікавився щодо її існування та справ, ніяким чином не потурбувався про неї, про її здоров`я, розвиток, проблеми та потреби, також він всіляко ухиляється від сплати аліментів, його треба лише примушувати сплачувати їх через суди та виконавчу службу. За час розгляду справи про позбавлення його батьківських прав він був попереджений органами опіки та піклування про наслідки такого злісного невиконання своїх батьківських обов`язків. Крім того судом при ухваленні рішення не враховано її думку, її пояснення та доводи. Також зазначає, що за півроку судом було ухвалено протилежні рішення, що, на її думку, є дуже дивним, адже відношення відповідача до дітей ніяким чином не змінилося. 
         Апеляційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що його позиція не була врахована і відображена в рішенні суду, хоча він її неодноразово висловлював і усно і письмово в якості третьої особи, тому що за час слухання справи йому вже виповнилося 18 років. Він наголошував, що батька у його житті немає тривалий час. Мати жодним чином не впливала на нього щодо його відношення до батька. Це батько своєю бездіяльністю та нехтуванням батьківськими обов`язками призвів до того, що виникли підстави для позбавлення його батьківських прав. Батько ні морально, ні матеріально не підтримує його. Крім того зауважує, що суд у своєму рішенні поклав на орган опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків, але вони жодного разу не з`явилися ні на одне судове засідання, при цьому у своєму попередньому рішенні від 16 листопада 2023 р. суд не вбачав підстав для попередження відповідача про недопущення подальшого порушення батьківських обов`язків, оскільки таке попередження мало місце зі сторони органу опіки та піклування раніше ще у 2021 р., що відображено у їх висновку. Крім того, зазначає, що батько не приймає участі і у житті його сестер та братів. Бажає також змінити прізвище на « ОСОБА_14 ». Також ОСОБА_4 наголошував на тому, що посилання суду на те, що перебування сторін у справі з 2022 року за межами України у різних країнах перешкоджає їм налагодити нормальні стосунки, не може бути прийнято до уваги, оскільки і до 2022 року ОСОБА_5 не виконував своїх батьківських обов`язків.

Доводи інших учасників справи

Відзив на апеляційні скарги не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

З 28 липня 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2015 року (справа № 487/7474/15-ц).
У шлюбі у них народилися діти: 28 жовтня 2000 року – дочка ОСОБА_11 ( ОСОБА_12 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 – дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 – син ОСОБА_8 ,
 ІНФОРМАЦІЯ_4 – син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 – син ОСОБА_10 .
Після розірвання шлюбу діти проживають та перебувають на утриманні
 ОСОБА_1 .
З характеристик  ОСОБА_16 ,  ОСОБА_17 ,  ОСОБА_5  під час навчання у Миколаївській гімназії №2, тренування в Народному ансамблі бального танцю «Грація», спортивному клубі ГО СК «Інвіктус» та  ОСОБА_15  під час навчання у Миколаївській спеціалізованій школі №59 вбачається, що мати ОСОБА_1 приділяла належну увагу вихованню дітей та була позитивним прикладом для них. На жаль, з батьком, ОСОБА_5 співробітники учбових закладів не знайомі, оскільки весь період навчання дітей він не виявляв зацікавленості в їх шкільному та позашкільному житті. Батьківські збори, шкільні та позашкільні заходи з участю дітей він ніколи не відвідував. 
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та пошкодженням житла позивачки внаслідок обстрілів, задля безпеки і збереження життя дітей, ОСОБА_1 разом з дітьми виїхала до Республіки Грузія, де проживає до цього часу.
На підставі судових рішень з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дітей. Увесь період виконання вказаних рішень наявна заборгованість за аліментами.
Відповідно до розрахунку державного виконавця у виконавчому провадженні №73232596 станом на 25 червня 2024 року, який був на час ухвалення рішення судом першої інстанції, сукупний розмір заборгованості відповідача зі сплати аліментів, які стягуються на користь ОСОБА_1 на утримання синів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , становив 347 469,00 грн.
Відповідно до розрахунку державного виконавця у виконавчому провадженні №72396054 сукупний розмір заборгованості відповідача зі сплати аліментів на утримання дочки ОСОБА_7 станом на 25 червня 2024 року складав 188 269,00 грн. 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2024 року (справа №490/3580/21) ОСОБА_5 оголошено в розшук у зв`язку з невиконанням судових рішень про сплату аліментів на утримання дітей.
Згідно з інформацією Інгульського ВДВС у місті Миколаєві від 28 лютого 2025 року у відділі перебуває на виконанні зведене виконавче провадження №62224130 про стягнення з ОСОБА_5 аліментів на утримання сина ОСОБА_9 , сина ОСОБА_10 , доньки ОСОБА_12 , доньки ОСОБА_7 , сина ОСОБА_8 . До складу зведеного виконавчого провадження входять виконавчі провадження №57969075, 60919470, 72396054, 73232596, 73972857,76096337, 76438279.
Облікова картка на зведене виконавче провадження №62224130 свідчить, що залишок, що підлягає стягненню становить 707 146,99 грн, у цю суму входить 551 438,99 грн заборгованості у виконавчому провадженні №76438279 щодо виконання виконавчого листа №2/489/674/24, де стягувачем є ОСОБА_1 ,  154 800 грн заборгованості у виконавчому провадженні №76096337 щодо виконання виконавчого листа №2/489/1/24, де стягувачем є ОСОБА_3 , 908 грн заборгованості у виконавчому провадженні №73972857 щодо виконання виконавчого листа №2/489/189/23, де стягувачем є Державна судова адміністрації України.
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Миколаївської міської ради від 04 лютого 2022 року орган опіки та піклування дійшов висновку про недоцільність позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав стосовно неповнолітніх синів: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
У зазначеному висновку орган опіки та піклування звернув увагу на те, що стосунки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з батьком напружені, емоційно дискомфортні, недружелюбні. Діти не відчувають з боку батька любові, захисту, підтримки. Однак орган опіки та піклування вважав, що на момент складання висновку були відсутні підстави для позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав, бо він категорично заперечував проти цього, це є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують своїх батьківських обов`язків, а доказової бази, що він ухиляється від виконання батьківських обов`язків, на думку Органу опіки та піклування, було недостатньо. Між тим, орган опіки та піклування роз`яснив ОСОБА_5 порядок визначення його участі у вихованні дітей і попередив його про відповідальність за невиконання батьківських обов`язків стосовно виховання та утримання дітей. ОСОБА_5 було рекомендовано налагодити стосунки з дітьми та в повному обсязі виконувати свої батьківські обов`язки.
В основу вказаного висновку була покладена така інформація: довідки зі шкіл, де навчалися діти про те, що батько не цікавився успіхами дітей у навчанні, не брав участі у батьківських зборах, вчителі ніколи його не бачили. Мати дітей ОСОБА_1 самостійно забезпечує розвиток дітей, приділяє належну увагу їх вихованню та навчанню; квитанції про часткову нерегулярну сплату аліментів; розрахунок державного виконавця, з якого випливає, що ОСОБА_5 нерегулярно сплачував аліменти; соціально-психологічні висновки Миколаївського міського центру соціальних служб щодо ОСОБА_5 , 2009 р.н., ОСОБА_15 , 2011 р.н., ОСОБА_17 , 2006 р.н., з яких вбачається, що стосунки дітей з батьком напружені, емоційно дискомфортні, недружелюбні. Діти не відчувають з боку батька любові, захисту, підтримки. 
З пояснень у судовому засіданні суду апеляційної інстанції дітей сторін: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 випливає, що відповідач мав можливість виконувати свої батьківські обов`язки, однак після розірвання шлюбу із позивачем (2015 рік) не виявляв такого бажання. Нерегулярно він з ними спілкувався тільки у 2016 році. Потім повністю припинив спілкування. Коли вони намагалися вийти на зв`язок з ним, він сказав вирішувати їх нагальні питання самостійно, а потім заблокував зв`язок з ними. 9 років батька немає в їх житті. Він не піклується про них і не приділяє жодної уваги. Матеріально батько їх став забезпечувати шляхом нерегулярної сплати аліментів тільки завдяки судовим рішенням про стягнення аліментів, при виконанні яких накладалися арешти на майно батька та вводилися певні заборони, а також ініціювання ними питання про позбавлення його батьківських прав. Навіть під час розгляду справи в суді про позбавлення батьківських прав поведінка відповідача не змінилася. Він не намагається налагодити зв`язок з ними та не цікавиться їх життям. Діти висловили бажання про позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав, оскільки він тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо їх виховання.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі – Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою
статті 164 СК України.
Зазначеною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 , посилалася на те, що він ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дітей, не піклується про фізичний та духовний розвиток дітей, не цікавиться їх життям та досягненнями, припинив з ними будь-яке спілкування.
Отже, правовою підставою для позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав позивачка визначила пункт 2 частини першої статті 164 СК України.
Вирішуючи спір по суті, суд дійшов висновку, про недоведеність позивачкою свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками та, відповідно, відсутність підстав для застосування до ОСОБА_5 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав.
В той же час, тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані
статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року
у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19,
від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі
№213/2822/21.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (див. постанову Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі
№ 753/2025/19).
Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини.
Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року).
Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»).
Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції.
Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (див. постанову Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №404/3499/17).
Приписи СК України та інших законодавчих актів не містять заборони позбавлення батьківських прав стосовно сина/дочки після досягнення ними повноліття (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21).
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав, суд виходив з того, що після розірвання шлюбу між сторонами склалися неприязні стосунки, які вплинули на участь відповідача у вихованні дітей та спілкуванні з ними, які після розірвання шлюбу проживають з матір`ю. Відповідач не втратив інтересу до дітей, що підтверджується висновком органу опіки та піклування, згідно з яким позбавлення останнього батьківських прав є недоцільним, незважаючи на негативне ставлення дітей до батька, та витягом з рішення Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 13 січня 2022 року №1, на засіданні якої він заперечував проти позбавлення його батьківських прав, а також, що від утримання дітей він не відмовився, про що свідчить сплата ним, хоча і не регулярно, і не в повному обсязі, аліментів на утримання дітей, як до звернення позивачки до суду, так і під час розгляду справи, а також звернення відповідача до суду із заявою про перегляд заочного рішення, яким його було позбавлено батьківських прав стосовно неповнолітніх дітей, а тому відсутні правові підстави для застосування до ОСОБА_5 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав.
Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, оскільки він не відповідає обставинам справи, вимогам законодавства та висновкам Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі №459/3411/18 зазначено, що факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №366/2047/18 зазначено, що суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.
Факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.
У цій справі Верховний Суд зазначив, що позбавлення відповідача батьківських прав здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) 30 червня 2020 року ухвалив рішення у справі «Ilya Lyapin v. russia» (заява № 70879/11), за обставин якої, заявник із 2003 року не проживав разом зі своїм сином 2001 року народження, а з 2004 року не брав участі у вихованні сина та лише час від часу надавав фінансову допомогу. Отже на час позбавлення заявника батьківських прав він не проживав з дитиною на протязі восьми років і не підтримував зв`язок протягом семи років. Дитина була інтегрована в свою родину, глибоко прив`язана до матері, брата та нового чоловіка матері, з яким проживала протягом семи років, та який повністю взяв на себе роль батька і мав намір усиновити дитину.
ЄСПЛ звернув увагу на суперечливі аргументи заявника, який з одного боку пояснював, що вирішив не втручатися у життя сина та дати йому можливість «адаптуватися до нової сім`ї», а з іншого боку вказував, що колишня дружина перешкоджала його контактам з дитиною.
Однак ЄСПЛ не вважав вказані аргументи переконливими, вказавши, що якщо припустити, що заявник добровільно усунувся від життя своєї дитини, щоб дати їй можливість адаптуватися до нового чоловіка своєї матері, то незрозуміло чому цей період «адаптації» тривав сім років. Крім того, заявник ніколи не звертався за допомогою до органів опіки та піклування чи національних судів для організації доступу та контактів з дитиною.
На думку ЄСПЛ, заявник міг і повинен був усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з його сином – зокрема, враховуючи юний вік останнього в той час, коли їх контакт припинився, - може призвести лише до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від нього.
Саме бездіяльність заявника призвела до розриву зв`язків між ним і його сином і, таким чином, підштовхнула результат справи проти нього. Очевидно, що позбавлення заявника батьківських прав не більше ніж анулювало юридичний зв`язок між заявником і його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин протягом семи років, що передували цьому рішенню, не можна сказати, що воно негативно вплинуло на ці відносини.
ЄСПЛ, розглядаючи справи на підставі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неодноразово вказував на необхідність поглибленого вивчення національними судами всієї сімейної ситуації і відповідних факторів, а також проведення збалансованої та обґрунтованої оцінки відповідних інтересів кожної особи з постійним прагненням віднайти найкраще рішення для дітей (див. рішення у справах Sahin v. Germany [GC], № 30943/96, §§ 64-68, ECHR 2003-VIII; Sommerfeld v. Germany [GC], № 31871/96, §§ 62-64, ECHR 2003-VIII (витяги); C. v. Finland, № 18249/02, § 52, 09 травня 2006 року; та Z.J. v. Lithuania, № 60092/12, §§ 96-100, 29 квітня 2014 року).
Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши системно сімейне законодавство та правові висновки Верховного Суду, колегія суддів вважає, що наявні підстави для позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав щодо доньки ОСОБА_7 та синів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , оскільки він не піклується тривалий час (9 років) про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, взагалі не спілкується з дітьми, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини.
Колегія суддів вбачає винну поведінку батька в цьому та свідоме нехтування ним своїми обов`язками. 
Згідно з поясненнями дітей сторін відповідач з 2016 року не спілкується з дітьми, на їх бажання здійснювати спілкування відповів ігноруванням. 
Докази того, що він проявляв інтерес до спілкування з дітьми, у матеріалах справи відсутні. Відповідач не вчинив жодних дій для здійснення своїх батьківських прав та обов`язків. Посилання його на те, що в нього були перешкоди для вчинення таких дій, належними доказами не доведені. Навіть після того, як Орган опіки та піклування роз`яснив йому порядок участі у вихованні дітей та попередив про відповідальність за невиконання батьківських обов`язків, відповідач своєї поведінки не змінив. 
Усе вищенаведене свідчить про свідому та винну поведінку ОСОБА_5 в ухиленні від виконання обов`язків щодо виховання дітей.
Така поведінка відповідача призвела до того, що був втрачений зв`язок між ним та дітьми, які після тривалого нехтування ним батьківськими обов`язками, висловили бажання про позбавлення його батьківських прав. Діти категорично заперечують стосовно налагодження стосунків з біологічним батьком. 
Посилання відповідача на небажання позбавлення батьківських прав колегія суддів сприймає критично, бо він крім висловлення заперечення проти цього, жодних дій на відновлення стосунків з дітьми не здійснив. 
Що стосується висновку органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав, то колегія суддів з ним не погоджується, бо він є недостатньо обґрунтованим. До такого висновку орган опіки та піклування дійшов тільки через недостатність доказів (таке формулювання вказано у висновку), що не позбавляло його можливості отримати і дослідити додаткові докази, щоб висновок був беззаперечним. Враховуючи обставини справи та думку дітей сторін, такий висновок суперечить інтересам дітей. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що наявні підстави для задоволення апеляційних скарг ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
За такого оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав.
Оскільки судом апеляційної інстанції апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволені, оскаржуване рішення суду скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , то відповідач на підставі ст.141 ЦПК України повинен відшкодувати державі судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій у сумі 2270 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3  та ОСОБА_4 задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 08 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Позбавити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (РНОКПП НОМЕР_1 ) батьківських прав щодо доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та сина ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Стягнути з  ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у сумі 2270 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

Н. О. Шаманська

Повна постанова складена 07 березня 2025 року.