РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2025 року 
м. Рівне

Справа № 572/5098/23
Провадження № 22-ц/4815/22/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчук Н. М.,
суддів: Хилевича С. В., Боймиструка С. В.
секретар судового засідання – Пиляй І. С.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Прокуратура Київської області,
відповідач – Державна казначейська служба України

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 22 травня 2024 року у складі судді Ведяніної Т.О., відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Прокуратури Київської області. Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства і прокуратури. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 17 лютого 2016 року він був затриманий співробітниками СБУ на території Ярмолинецького району Хмельницької області у зв`язку із розслідуванням кримінального провадження №22016101110000026 за фактом фінансування тероризму – за ст.258-5 КК України. Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснювалось групою слідчих СВ ГУ СБУ У країни у м.Києві та Київської області, процесуальне керівництво здійснювалось групою прокурорів відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Київської області. В подальшому, 13 червня 2017 року з кримінального провадження №22016101110000026 в окреме провадження за №22017101110000157 відносно позивача та інших осіб виділено матеріали за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.204 КК України, в межах якого 06 квітня 2018 року останньому було повідомлено про підозру, а 17 липня 2018 року досудове слідство закінчено, а прокурор звернувся із обвинувальним актом до суду. Однак, вироком Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 16 липня 2021 року позивача та інших обвинувачених було визнано невинуватими за ч.1 ст.204 КК України та виправдано за недоведеністю вини. Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 20 січня 2022 року вказаний вище вирок залишено без змін. Вказував, що протягом 5 років 3 місяців 13 днів незаконно притягувався до кримінальної відповідальності, внаслідок чого йому завдано моральну шкоду. Вказує, що він зазнав моральних страждань через зруйновані життєві плани, оскільки в зв`язку із притягненням до кримінальної відповідальності не міг працевлаштуватись, через що не зміг підтримувати гідний рівень життя, відчував постійну тривогу за майбутнє, на ґрунті чого у нього розвинулась депресія. Просив стягнути на свою користь за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку 500 000 гривень у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства і прокуратури.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 22 травня 2024 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване положеннями ст. 23 ЦК України, яка встановлює право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, та необхідність доведення як наявності моральної шкоди, так і причинно-наслідкового зв`язку між певними подіями та її настанням, та обґрунтоване тим, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що внаслідок притягнення позивача до кримінальної відповідальності настали певні негативні наслідки для нього і їх настання пов`язане саме із притягненням до кримінальної відповідальності.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. У поданій апеляційній скарзі пояснює, що оскаржуваним судовим рішенням неправомірно відмовлено у задоволенні його позовних вимог, адже він безпідставно був притягнутий до кримінальної відповідальності. Пояснює, що 17 лютого 2016 року він був затриманий співробітниками СБУ на території Ярмолинецького району Хмельницької області у зв`язку із розслідуванням кримінального провадження №22016101110000026 за фактом фінансування тероризму – за ст.258-5 КК України. Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснювалось групою слідчих СВ ГУ СБУ України у м.Києві та Київської області, процесуальне керівництво здійснювалось групою прокурорів відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Київської області. Додає, що в подальшому, 13 червня 2017 року з кримінального провадження №22016101110000026 в окреме провадження за №22017101110000157 відносно позивача та інших осіб виділено матеріали за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.204 КК України, в межах якого 06 квітня 2018 року останньому було повідомлено про підозру, а 17 липня 2018 року досудове слідство закінчено, а прокурор звернувся із обвинувальним актом до суду. Зазначає, що вироком Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 16 липня 2021 року його та інших обвинувачених було визнано невинуватими за ч. 1 ст.204 КК України та виправдано за недоведеністю вини: ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 20 січня 2022 року вказаний вище вирок залишено без змін. Вказує, що в період з жовтня-грудня 2016 року, впродовж 2017 року, у січні-липні 2018 року систематично викликався для проведення слідчих дій у м.Київ та стверджує, що поводження із ним працівників правоохоронних органів і прокуратури не відповідало поводженню як з невинуватою особою, адже його постійно безпідставно звинувачували у злочинній діяльності та жадали визнання винуватості, тоді як він категорично заперечував свою причетність до протиправної діяльності. Тривалий період незаконного притягнення до кримінальної відповідальності спричинив йому значні моральні страждання, адже були зруйновані життєві плани, оскільки в зв`язку із притягненням до кримінальної відповідальності він не міг працевлаштуватись, через що не зміг підтримувати гідний рівень життя, відчував постійну тривогу за майбутнє, на ґрунті чого у нього розвинулась депресія, порушились його соціальні зв`язки з друзями та знайомими, навіть близькі вважали його винним аж до виправдувального вироку. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

У поданих на апеляційну скаргу відзивах Київська обласна прокуратура та Державна казначейська служба України вважають рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просять залишити його без зміни, а апеляційну скаргу – без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що згідно вироку Ярмолинецького районного суду від 16 липня 2021 року у кримінальному провадженні №22017101110000157, ОСОБА_1 
було визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204 КК України та виправдано у зв`язку із недоведеністю вини.

Ухвалою Колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду від 20 січня 2022 року вирок Ярмолинецького районного суду від 16 липня 2021 року відносно, в тому числі, ОСОБА_1 , залишений без змін.

Звертаючись до суду з цим позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства і прокуратури, ОСОБА_1 вказував, що протягом 5 років 3 місяців 13 днів незаконно притягувався до кримінальної відповідальності, внаслідок чого йому завдано моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях через зруйновані життєві плани, оскільки в зв`язку із притягненням до кримінальної відповідальності він втратив коло друзів, які припинили із ним спілкування, не міг працевлаштуватись, через що не зміг підтримувати гідний рівень життя, відчував постійну тривогу за  майбутнє, з огляду на що та враховуючи глибину моральних страждань, визначив розмір відшкодування завданої йому моральної шкоди у 500 000 грн..

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до ч.1 ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Частиною 2 статті 1176 ЦК України передбачено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування шкоди регулюється Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Пунктом 1 статті 2 вказаного Закону визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду. При чому, п.5 ст.3 Закону визначено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), в тому числі, моральна шкода.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування  прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено, однак суд може його збільшити з урахуванням конкретних обставин справи.

Визначаючи строк перебування ОСОБА_1 під слідством і судом, апеляційний суд виходить з того, що його початком є день повідомлення про підозру – 06 квітня 2018 року, а завершенням – день набрання виправдувальним вироком законної сили (після апеляційного перегляду) – 20 січня 2022 року.

Таким чином, строк перебування ОСОБА_1 під слідством і судом становить 45 місяців і 15 днів.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», на час розгляду справи установлено мінімальну заробітну плату на рівні 8 000,00 грн.

З урахуванням наведеного, розмір морального відшкодування ОСОБА_1 за період перебування під слідством і судом становить 364 000 гривні 00 копійок ((8 000,00 грн х 45 міс) + ((8 000,00 грн./30 днів) х 15 днів)).

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1176 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до пункту 4 Положення про ДКС України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є ДКС України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є Держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Такі висновки викладені у пункті 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Оцінюючи встановлені обставини справи в сукупності з нормами закону, якими ті врегульовані, беручи до увагу судову практику Верховного Суду, апеляційний суд приходить до переконання про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення на його користь моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства і прокуратури в розмірі 364 000,00 грн. та стягнення цієї суми на його користь з Держави Україна шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення
є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 22 травня 2024 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Прокуратури Київської області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства і прокуратури – задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна шляхом списання  у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 364 000 (триста шістдесят чотири тисячі) гривень 00 копійок у відшкодування шкоди.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 січня 2025 року.

Головуючий                                                                                Ковальчук Н. М.

Судді:                                                                                        Хилевич С. В.

                                                                                                       Боймиструк С. В.