ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 641/7941/21  Номер провадження 22-ц/814/155/25	Головуючий у 1-й інстанції Грошова  Н.М.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Чумак О.В., 
суддів Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.
за участю секретаря Галушко А.О.
розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 04 березня 2024 року, ухвалене суддею Грошовою Н.М., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А:

21 жовтня 2021 року до Комінтернівського районного суду міста Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння – квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності на підставі договору дарування, укладеного 23 лютого 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А.
Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що вказана квартира була подарована колишньою дружиною ОСОБА_1 . Після припинення шлюбних відносини, відповідач змінила замки в квартиру та припинила йому доступ. В квартирі залишились його речі та документи на квартиру. Добровільно документи на квартиру та його речі ОСОБА_1 не повертає.
Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволений, договір дарування вищевказаної квартири, укладений 23 лютого 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А., розірвано. 
Це рішення суду стало підставою для відмітки в нотаріальному архіві про скасування договору та проставляння службових відміток про його недійсність. 
За його заявою заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2015 року переглянуто та рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2016 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 , розірвано договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 23 лютого 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А., зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 28 лютого 2011 року. Скасовано реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на спірну квартиру і стягнуто з нього на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 487,20 грн. 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2017 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2016 року було скасовано у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
Тобто рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2017 року йому було повернуто право власності на квартиру, однак для реєстрації права власності на вказану квартиру необхідно надати оригінал правовстановлюючого документу. 
Оскільки договір дарування знаходиться у відповідача, яка створює перешкоди, він вимушений був звернутись до Харківського обласного державного нотаріального архіву для отримання дублікату договору дарування на спірну квартиру. 
Постановою державного нотаріуса Харківського обласного державного нотаріального архіву Остапенко Ю.А. від 29 травня 2017 року йому було відмовлено у видачі дублікату договору дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А. 23 лютого 2011 року за реєстровим № 358. 
Відмова вмотивована тим, що ОСОБА_1 повернуто правовстановлюючий документ на квартиру, копію рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2015 року по цивільній справі № 641/11195/15-ц та заяву ОСОБА_1 долучено до документів для зберігання в архіві фонду.
На примірнику договору дарування та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій нотаріуса ОСОБА_4 нотаріальним архівом проставлені службові відмітки про недійсність договору на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2015 року про розірвання договору на виконання п.п. 7.6, 7.7 Глави 1 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. 
Крім того, нотаріусом зазначено, що 25 серпня 2016 року до архіву надійшла заява ОСОБА_1 , в якій вона повідомила, що оригінал правовстановлюючого документи на квартиру (договору дарування від 23 лютого 2011 року) зберігається в неї. 
ОСОБА_1 було надано для огляду оригінал вищевказаного договору дарування квартири, долучено до заяви засвідчену нею копію. 
Нотаріусом роз`яснено заявниці необхідність надання оригіналу для проведення на ньому відміток про скасування, але проти витребування документу для скасування його архівом заявниця заперечила, пославшись на те, що між нею та ОСОБА_2 існує майновий спір. ОСОБА_1 в своїй заяві в Харківський обласний державний нотаріальний архів просить не видавати йому дублікат вказаного договору.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2018 року, яке залишено без змін постановою апеляційного суду від 03 травня 2018 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Харківського обласного державного нотаріального архіву про скасування постанови нотаріуса від 29 травня 2017 року та зобов`язання нотаріуса вчинити певні дії. 
Постановою Верховного Суду від 06 лютого 2020 року касаційну скаргу залишено без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2018 року та апеляційного суду від 03 травня 2018 року без змін.
Правовстановлюючим документом на квартиру АДРЕСА_1 є договір дарування, укладений 23 лютого 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А. 
Для нього цей договір як для власника є втраченим і оригінал договору знаходиться у ОСОБА_1 , яка його не віддає. 
Для подальшої реалізації відновленого за рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2017 року права власності йому необхідно зареєструвати право власності на квартиру. 
Утримання документів ОСОБА_1 - це умисне створення для нього перешкод для реєстрації права власності на квартиру.
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2020 року його позовні вимоги до ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , залишені без задоволення. 
Постановою Харківського апеляційного суду від 30 березня 2021 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2020 року викладено мотивувальну частину в редакції постанови та зазначено, що оскільки право власності на спірну квартиру зареєстроване за відповідачкою, належним способом захисту прав ОСОБА_2 є вимога про витребування у неї нерухомого майна, а не про визнання права власності. 
В цій же постанові Харківським апеляційним судом зазначено, що ним був обраний неналежний спосіб захисту.

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду міста Харкова від 26 жовтня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання.
Згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні введено воєнний стан, з подальшим його продовженням.
Розпорядженням Голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10 березня 2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ Червонозаводського районного суду міста Харкова, Комінтернівського районного суду міста Харкова та визначено територіальну підсудність справ за Ленінським районним судом міста Полтави.
Відповідно до акту приймання - передавання справ до Ленінського районного суду міста Полтави з Комінтернівського районного суду міста Харкова надійшла справа № 641/7941/21.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04 березня 2024 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння. Витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 належне йому на праві власності майно – квартиру АДРЕСА_1 , набуту ним на підставі договору дарування, укладеного 23 лютого 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 11350 гривень 00 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11240 гривень 00 копійок.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 подана апеляційна скарга, в якій апелянт просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що вона на законних підставах є власником спірної квартири, а судом не встановлено, що вона набута у незаконний спосіб.
Посилається на те, що суд першої інстанції не зазначив, чому не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2017 року та постановою Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 641/11195/15-ц; рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 28 лютого 2018 року, постановою апеляційного суду від 03 травня 2018 року та Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі № 644/4325/17-ц; рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2020 року та постановою Харківського апеляційного суду від 30 березня 2021 року у справі № 641/3760/19; рішеннями Комінтернівського районного суду м. Харкова у справах № 641/11195/15-ц, № 641/10682/15-ц.
Також відповідач вважає, що суд безпідставно послався на докази, які не мають сили оригіналу, зокрема договір дарування від 23 лютого 2011 року, який наданий позивачем у фотокопіях, є недійсним і розірваним.
Судом не враховано, а позивачем не спростовано ті обставини, що позивач з 2011 року не мешкає у спірній квартирі, виїхав з якої самостійно, забравши особисті речі та проживає з іншою родиною за іншою адресою.
Вважає, що позивач пропустив строк позовної давності, а висновки суду про звернення з позовом в межах строку позовної давності на думку відповідачки є неправильними.
Також не погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки вважає не доведеним та неспівмірним розмір та обсяг витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін рішення суду, яке вважає законним і обґрунтованим. 

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 06 листопада 1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2015 року у справі № 641/10682/15-ц. Після розірвання шлюбу прізвище дружини змінено на дошлюбне « ОСОБА_5 ».
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за № 11800343 від 11 вересня 2006 року за реєстраційним № 15571526, за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу № 1177 від 23 серпня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Цигіпова О.Г., зареєстровано право власності (форма власності – приватна, частка 1/1) на трьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , номер запису: П-3-32451 в книзі: 1, дата прийняття рішення про реєстрацію права власності – 11 вересня 2006 року.
23 лютого 2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А. посвідчено Договір дарування квартири, зареєстрований в реєстрі за № 358, відповідно до якого гр.  ОСОБА_3  подарувала, тобто передала безоплатно у власність, а гр. ОСОБА_2 прийняв в дар трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 68,7 кв.м, житловою площею 45,3 кв.м.
23 лютого 2011 року ОСОБА_2  довіреністю на ім`я  ОСОБА_6  уповноважив останню на розірвання договору дарування трьохкімнатної квартири  АДРЕСА_3 . Довіреність була надана строком на десять років. У подальшому цю довіреність ОСОБА_2 скасовано.
Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2015 року в справі № 641/11195/15-ц, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору дарування, позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі. Розірвано договір дарування від 23 лютого 2011 року укладений між ОСОБА_3 (після розірвання шлюбу прізвище - ОСОБА_5 ) та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А. та зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 28 лютого 2011 року. Квартиру АДРЕСА_1 повернуто в натурі ОСОБА_5 (призвіще яке було у шлюбі ОСОБА_3 . Скасовано реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 487,20 грн.
Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 64154673 від 22 липня 2016 року, 20 липня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Сарапас Н.Б. на підставі заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2015 року в справі № 641/11195/15-ц, договору купівлі – продажу квартири № 1177 від 23 серпня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Цигіповою О.Г., зареєстровано право приватної власності (розмір частки 1) на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 979747763101).
Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2016 року заяву  ОСОБА_2  про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення від 25 грудня 2015 року по цивільній справі № 641/11195/15-ц за позовною заявою ОСОБА_3  до ОСОБА_2 про розірвання договору дарування скасовано. (номер рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень – 59356091)
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 20 жовтня 2016 року в справі № 641/11195/15-ц, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено – ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2016 року скасовано, постановлено нову, якою заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження № 163648310 від 16 квітня 2019 року, сформованого Департаментом реєстрації Харківської міської ради Харківської області щодо квартири АДРЕСА_1 , 13 квітня 2019 року Департаментом реєстрації Харківської міської ради Харківської області внесено запис про обтяження № 31191068 на підставі ухвали Апеляційного суду Харківської області від 20 жовтня 2016 року в справі № 2-641/11195/15, вид обтяження – арешт нерухомого майна.
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2016 року, в справі № 641/11195/15-ц, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору дарування, позов ОСОБА_1 задоволено, розірвано договір дарування від 23 лютого 2011 року укладений між ОСОБА_3 (після розірвання шлюбу прізвище - ОСОБА_5 ) та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А. та зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 28 лютого 2011 року. Квартиру АДРЕСА_1 повернуто в натурі ОСОБА_7 . Скасовано реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 487,20 грн.
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2017 року, в справі № 641/11195/15-ц, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 13 грудня 2018 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 24 жовтня 2016 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
У мотивувальній частині рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2017 року зазначено: 28 лютого 2011 року ОСОБА_2 , у встановленому законом порядку, зареєстрував своє право власності на отриману в дар квартиру. 23 лютого 2011 року ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_6 видав довіреність, якою уповноважив останню на розірвання зазначеного вище договору дарування квартири; довіреність видана строком на десять років і нотаріально посвідчена. 17 вересня 2016 року ОСОБА_2 цю довіреність скасував. Та обставина, що 23 лютого 2011 року ОСОБА_2 нотаріально посвідченою довіреністю уповноважив ОСОБА_6 на розірвання спірного договору дарування, не має правового значення для вирішення даного спору. З огляду на приписи ст.11 ЦПК України та на предмет доказування у даній справі, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 надав згоду на розірвання договору дарування ще з моменту його укладання, а тому його воля відповідала внутрішньому переконанню, є незрозумілим.
13 березня 2017 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Чабановської Н.М., Департаменту реєстрації Харківської міської ради прийнято рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 34228760 за результатами розгляду заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яка прийнята 04.03.2017 08:42:24 за реєстраційним номером 21258232, ОСОБА_2 , для проведення державної реєстрації права власності, форма власності: приватна на квартиру, що розташована: АДРЕСА_2 та документів, що подані для проведення державної реєстрації прав. Державним реєстратором встановлено, що відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано на підставі заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2015 року, справа № 641/11195/15-ц за ОСОБА_1 . Рішенням апеляційного суду Харківської області скасовано рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2016 року, справа № 641/11195/15-ц. Згідно архівної складової Державного реєстру прав на нерухоме майно (Реєстру прав власності на нерухоме майно) за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна на підставі договору дарування від 23 лютого 2011 року, посвідченого Дорогій В.А., приватним нотаріусом ХМНО, реєстраційний № 358. Вказаний запис про право власності заявника не погашено у передбаченому законом порядку. З поданих заявником документів неможливо встановити який документ (рішення суду) визначає підставі проведення реєстраційних дій в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Прийнято рішення про відмову у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна на квартиру, що розташована: АДРЕСА_2 за суб`єктом: ОСОБА_2 , податковий номер/серія, номер паспорта НОМЕР_1 / НОМЕР_2 .
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2018 року, в справі № 644/4325/17, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 03 травня 2018 року, за позовом  ОСОБА_2 до Харківського обласного державного нотаріального архіву, 3-я особа у справі Бахмут Я.Б. про скасування постанови нотаріуса від 29 травня 2017 року та зобов`язання нотаріуса вчинити певні дії, позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення.
В ході розгляду справи № 644/4325/17 судом встановлено, що договір дарування, який став підставою для реєстрації права власності за позивачем, був складений в двох примірниках, один з яких залишився у нотаріуса, а другий був виданий обдаровуваному ОСОБА_2 . Примірник, що був виданий обдаровуваному ОСОБА_2 , після надання заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова ОСОБА_8 з відміткою про його скасування був повернутий 3-й особі. Зазначені обставини щодо наявності примірника договору у 3-ї особи не заперечували сторони, та підтвердили представники 3-ї особи. Тобто, в ході розгляду справи доказів втрати або зіпсування договору не надано, а тому, нотаріус, відмовляючи у видачі дубліката договору дарування, діяв відповідно до Закону України «Про нотаріат» та в межах своїх повноважень.
Апеляційним судом Харківської області в постанові від 03 травня 2018 року у справі № 644/4325/17 встановлено, що постановою державного нотаріуса Харківського обласного державного нотаріального архіву Головного територіального управління юстиції у Харківській області Міністерства юстиції України Остапенко Ю.А. від 29 травня 2017 року ОСОБА_2 було відмовлено у видачі дублікату договору дарування на підставі статей 42, 49, 53 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-ХП (з наступними змінами) «Про нотаріат» (далі – Закон № 3425-ХП). Постанова мотивована тим, що на даний час договір має відмітки про скасування, оригінал договору не є втраченим чи зіпсованим. Заява, що надійшла до нотаріальної контори 25 серпня 2016 року, свідчить, що цей документ зберігається у ОСОБА_3 , яка просить не видавати дублікат договору дарування квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що між нею та позивачем існує невирішений судом спір з цього питання.
Постановою Верховного Суду від 06 лютого 2020 року, в справі № 644/4325/17, касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 03 травня 2018 року залишено без змін.
12 квітня 2019 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Гетьман П.С. Департаменту реєстрації Харківської міської ради прийнято рішення № 46445321 за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 про скасування, прийняту 12 квітня 2019 року  12:34:42 за реєстраційним номером 33626485, для скасування запису про право власності/внесення запису про скасування державної реєстрації за номером 15537726 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна/спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та встановив подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Встановлено, що відповідно до поданих документів право власності скасовується в частині визнання недійсним рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2016 року про визнання договору дарування від 23 лютого 2011 року розірваним, але не скасовується Договір купівлі-продажу квартири, реєстровий № 1177 від 23 серпня 2006 року, який також зазначено як підставу виникнення права власності. Прийнято рішення про відмову у скасуванні запису про право власності/внесені запису про скасування державної реєстрації за номером 15537726 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна/спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2020 року в справі № 641/3760/19, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення.
Постановою Харківського апеляційного суду від 30 березня 2021 року в справі № 641/3760/19, апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задоволено частково, - рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2020 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Харківським апеляційним судом в постанові від 30 березня 2021 року в справі № 641/3760/19 встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір дарування квартири від 23 лютого 2011 року. У 2015 році ОСОБА_1 намагалась розірвати цей договір, звернувшись до суду з відповідним позовом, який судом першої інстанції задоволено. На підставі рішення суду про розірвання договору дарування та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру ОСОБА_1 зареєструвала за собою право власності на це нерухоме майно. Проте, в подальшому рішення суду про розірвання договору судом апеляційної інстанції скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено. ОСОБА_2 звертався до нотаріального архіву для отримання дубліката договору дарування та до державного реєстратора з метою реєстрації за собою права власності на квартиру, однак йому відмовлено.
На даний час ОСОБА_1 не визнає його право власності на спірну квартиру, зберігає у себе оригінал договору дарування та вважає себе власницею квартири. Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на спірну квартиру суд першої інстанції виходив з того, що він не є її власником та ним не доведено втрату правовстановлюючих документів. Однак, з таким висновком суду повністю погодитись неможливо, оскільки матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 набув право власності на спірну квартиру на підставі договору дарування від 23 лютого 2011 року, який дотепер є чинним, не розірваний та не визнавався недійсним.
Сам по собі запис у реєстрі про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 не свідчить про те, що право власності на квартиру належить їй, а не ОСОБА_2 .
Разом з тим, оскільки право власності на спірну квартиру зареєстроване за відповідачкою, належним способом захисту прав ОСОБА_2 є вимога про витребування у неї нерухомого майна, а не про визнання права власності.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Згідно зі статтею 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із частиною 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1 статті 321 ЦК України).
Відповідно до статті 325 ЦК України суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. 
У постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 752/4033/16-ц, вказано, що «аналіз статті 387 ЦК України свідчить, що віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника:
(а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Належним відповідачем у віндикаційному позові є володіючий невласник».
Предметом доказування у цій справі є факти, які підтверджують правомірність вимог про витребування власником майна з чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують: суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно; незаконність вибуття цього майна з володіння позивача; відсутність у відповідача юридичних підстав для збереження і володіння таким майном; наявність витребуваного майна в натурі у незаконному володінні відповідача.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року в справах № 522/2201/15, № 522/2110/15, № 522/2202/15, зазначено, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16 вказано, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 набув право власності на спірну квартиру на підставі договору дарування від 23 лютого 2011 року, який дотепер є чинним, не розірваний та не визнавався недійсним.
Реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачкою, здійснена на підставі рішення суду про розірвання договору дарування, яке в подальшому скасовано судом.
Тобто на момент звернення ОСОБА_2 з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння він є неволодіючим власником спірної квартири тоді як ОСОБА_1 є володіючим невласником, яка відмовляється в добровільному порядку повернути спірне майно, документи на нього, та здійснити перереєстрацію.
Аналізуючи обставини справи, встановлені факти та норми чиннього законодавства колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для витребування майна з чужого незканого володіння.
Разом з тим, надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги, суд звертає увагу на наступне.
Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що  набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У постанові Верховного Суду від 07 травня 2024 року у справі № 759/4088/20 вказано, що преюдиційні факти - це такі факти, що встановлені рішенням чи вироком суду, які набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і  об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у  розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Тож законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних (відмінних) за змістом судових рішень.
При розгляді справи судом першої інстанції досліджено факти встановлені судами в рішеннях, що набрали законної сили, тобто вони є преюдиційними та не підлягають доказуванню.
При цьому, судом не бралося до уваги рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова у справі № 641/11195/15-ц, оскільки воно було скасовано рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2017 року залишеним без змін постановою Верховного Суду від 13 грудня 2018 року, тобто є не чинним.
Посилання ОСОБА_1 стосовно того, що спірна квартира належить їй відповідно до договору купівлі-продажу від 23 вересня 2006 року спростовуються матеріалами справи, в тому числі рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2017 року залишеним без змін постановою Верховного Суду від 13 грудня 2018 року та встановленими судами фактами.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що доводи апеляційної скарги щодо права власності на квартиру зводяться до незгоди з рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2017 року та постановою Верховного Суду від 13 грудня 2018 року.
Крім того, при розгляді справи відповідачем не надано доказів вчинення інших правочинів, після укладення договору дарування на користь позивача, на підставі яких їй на момент подачі позову та розгляду справи, належить право власності на спірну квартиру.

Також необґрунтованими є доводи наведені в апеляційній скарзі, що ОСОБА_2 не проживає, не користується та не утримує спірну квартиру, оскільки дані обставини не свідчать про відсутність у нього права власності на неї.

Безпідставним є посилання ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2020 року в справі № 641/3760/19, яким залишено без задоволення позов ОСОБА_2 про визнання права власності, так як воно було змінено постановою Харківського апеляційного суду від 30 березня 2021 року та підставою відмови зазначено обрання позивачем неналежного способу захисту. При цьому, у постанові констатовано право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру.

Стосовно доводів наведених у апеляційній скарзі щодо пропуску строку позовної давності колегія судів звертає увагу на наступне.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Частинами 1, 5 статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. 
Строк карантину неодноразово продовжувався та був скасований постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 р. № 651  з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року.
Оскільки остаточне рішення щодо договору дарування спірної квартири було винесене Верховним Судом 13 грудня 2018 року, а позивач звернувся до суду з даним позовом 21 жовтня 2021 року, при цьому з 30 березня 2020 року строк позовної давності продовжувався автоматично на строк дії карантину, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивачем не попущено строк позовної давності.

Щодо доводів апеляційне скарги про не надання суду належно оформленого ордеру на підтвердження повноважень адвоката Врагової І.І., колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи містять беззаперечні докази участі адвоката у розгляді справи на законних підставах.
Так, відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»  документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути, зокрема, договір про надання правничої допомоги та одер.
При цьому ордер, є документом, що виписується саме на підставі договору, тому сам факт подачі неналежно оформленого ордеру, при наявності в матеріалах справи копії договору про надання правничої допомоги не є підставою для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи. Рішення суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні. 
Зважаючи на наведене апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється при розгляді цієї апеляційної скарги.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 382-384,389 ЦПК України, колегія суддів, 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 04 березня 2024 рокузалишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                                  О.В. Чумак 

Судді Ю.В. Дряниця 

Л.І. Пилипчук