ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" лютого 2025 р.           Справа№ 910/16231/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Руденко  М.А.
суддів:            Барсук  М.А. 
          Пономаренка  Є.Ю. 

при секретарі:                              Реуцькій Т.О.
за участю представників сторін:
від позивача: Фартушний С.І., дов. № 32-Д/7112 від 14.10.2024;
від відповідача: Селянко А.О., ордер АІ № 1551334 від 23.08.2024,
розглянувши  матеріали  апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "ІБК "Смарт Реновейшен" на ухвалу  господарського суду міста Києва від 23.01.2025 у справі  № 910/16231/24 (суддя - Котков О.В.)
за позовом  Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві
до  товариства з обмеженою відповідальністю "ІБК "Смарт Реновейшен"
про  стягнення 16 327 786,11 грн,-
В С Т А Н О В И В:
Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) "ІБК "Смарт Реновейшен" (далі - Товариство) про стягнення 16 327 786,11 грн, з яких: 16 266 453,58 грн боргу та 61  332,53 грн 3 % річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором про виконання робіт № 313Г/12-23 від 08.12.2023 (далі - договір) в частині невикористання та несвоєчасного повернення сплаченої позивачем попередньої оплати.
20.01.2025 до суду першої інстанції надійшла заява позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать відповідачу та знаходяться на всіх його рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, та на майно, яке йому належить, у межах суми позову 16  327  786,11 грн.
В обґрунтування необхідності забезпечення позову заявник зазначав, що предметом позову є вимоги майнового характеру про стягнення з відповідача сплачених позивачем бюджетних коштів на виконання умов договору в розмірі 16 266 453,58 грн, в якості попередньої оплати, та 61  332,53 грн 3 % річних за несвоєчасне повернення попередньої оплати позивачу, у зв`язку з невикористанням. При цьому позивач вважав, що відповідач під час розгляду справи в будь-який момент може як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, що беззаперечно в майбутньому, у разі задоволення позову, утруднить або унеможливить виконання судового рішення у даній справі.
Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.01.2025 вказану заяву позивача задоволено. Накладено арешт на грошові кошти, що належать ТОВ "ІБК "Смарт Реновейшен", які знаходяться на всіх його рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, та майно, яке належить Товариству, у межах ціни позову 16    327 786,11 грн.
Суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність заявником обставин, які є підставою для застосування заходів забезпечення позову.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою, Товариство звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржувану ухвалу та відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.
Наводячи підстави скасування ухвали апелянт зазначав, що подана позивачем заява не містить відомостей про вчинення відповідачем будь-яких дій, спрямованих на ухилення від виконання судового рішення у разі задоволення позову, а доводи позивача зводяться до підстав виникнення спору, які підлягають встановленню судом під час розгляду справи по суті, тож заявником не було надано доказів, які підтверджують наявність фактичних обставин та з якими пов`язується застосування заявленого забезпечення позову, а саме лише посилання на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для забезпечення позову. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2025, у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий), Пономаренко Є.Ю., Барсук М.А., відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 25.02.2025.
11.02.2025 до апеляційного суду надійшов відзив позивача із запереченнями на апеляційну скаргу, в якій представник зазначав, що бюджетні кошти були перераховані в якості попередньої оплати за договором відповідачу і вони не були ним використанні, у зв`язку з чим, у відповідності до положень постанови Кабінету Міністрів України № 1764 від 27.12.2001 "Про затвердження Порядку державного фінансування капітального будівництва", позивач звертався до відповідача з листами щодо повернення цих коштів, однак відповідачем бюджетні кошти не були повернуті, тож можуть зменшитись за кількістю у будь-яких момент, а отже ризики втрати бюджетних коштів є значними та, відповідно, виконання рішення може істотно ускладнитись чи унеможливитись.
У судовому засіданні, що відбулось 25.02.2025, апелянт просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати оскаржувану ухвалу та відмовити у забезпеченні позову.
Позивач вказував на обґрунтованість прийнятої судом першої інстанції ухвали та відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.
Велика Палата Верховного Суду вже виснувала про те, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає  стаття 136 ГПК України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених  статтею 137 цього Кодексу  заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Колегія суддів зазначає, що гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що  вжиття відповідних заходів  може забезпечити належне виконання рішення  про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (такі ж висновки наведені в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.11.2021 у справі № 344/14718/20).
Необхідно розрізняти види (способи) забезпечення позову, які можуть застосовуватись до позовів майнового характеру, а які - для забезпечення немайнових позовних вимог, тобто фактично заходи забезпечення позову можна поділити на майнові та немайнові.  Майнові заходи  забезпечення мають застосовуватись для забезпечення позовних вимог майнового характеру, тобто таких, де матеріальна позовна вимога виражена саме в грошовій формі в ціні позову в розумінні  статті 163 ГПК України.
Відповідно до пункту 1 частини 1  статті 137 ГПК України  позов забезпечується накладенням арешту на майно  та (або)  грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.03.2023 у справі № 905/448/22  зазначив таке: "Виконання в майбутньому судового рішення  у справі про  стягнення грошових коштів,  у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо  пов`язане  з обставинами  наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості.  Заборона відчуження або  арешт майна, які накладаються судом  для забезпечення позову про стягнення грошових коштів,  мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову. При цьому обраний вид забезпечення позову  не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача  додатковою гарантією  того, що рішення суду у разі задоволення позову буде  реально виконане  та позивач отримає задоволення своїх вимог. Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів  боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника".
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати у вказаній справі також звертав увагу на те, що умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. 
У випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
За таких обставин (у разі звернення з позовом про стягнення грошових коштів) саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач  (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.10.2022 у справі № 905/446/22, від 27.04.2023 року у справі № 916/3686/22).
Також слід зазначити, що Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.06.2022 у справі № 908/2382/21 дійшов висновку про необхідність відступити від висновків щодо застосування, зокрема,  статті 137 ГПК України  про неможливість накладення арешту на (нерухоме) майно відповідача в порядку забезпечення позову про стягнення коштів, викладених у низці постанов Верховного Суду.
При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Питання задоволення заяви про застосування заходів забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку окремо, виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити висновок про те, що невжиття таких заходів матиме наслідки, визначені у частині 2  статті 136 ГПК України.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 4  статті 137 ГПК України).
Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати у результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб  гарантувати виконання можливого рішення суду  і повинні застосовуватися  лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18).
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.
Передумовою забезпечення позову є обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову, що гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову заявленим позивачем вимогам, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (заявника).
Аналогічні висновки наводяться у постановах Верховного Суду від 21.12.2021 у справі № 910/10598/21, від 28.08.2023 у справі № 906/304/23 та інших.
Предметом даного спору є вимога майнового характеру про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 16 327 786,11 грн, у зв`язку з неналежним виконанням умов договору № 313Г/12-23 від 08.12.2023.
Заявник у заяві про забезпечення позову просив суд накласти арешт на все майно, яке належить відповідачу та на кошти Товариства в межах ціни позову у розмірі 16 327 786,11 грн.
Отже, виконання судового рішення в цій справі (за умови задоволення позовних вимог) безпосередньо залежить від того, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів.
Суд першої інстанції, оцінивши надані докази, а також встановивши, з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заявника, наявності зв`язку між заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог, дійшов заснованого на правильному застосуванні  статей 136-137 ГПК України  обґрунтованого висновку, зазначивши про те, що невжиття заходів забезпечення позовних вимог щодо накладення арешту на грошові кошти та майно, що належать відповідачу в межах суми 16 327 786,11 грн може значно ускладнити або навіть зробити неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову, вжиття такого заходу є адекватним змісту порушеного права, на відновлення якого поданий позов. Визначені заявником заходи забезпечення позову гарантуватимуть виконання рішення суду, у випадку задоволення позовних вимог та ефективний захист оспорюваних прав та інтересів заявника.
Щодо доводів апелянта наведених в апеляційній скарзі про те, що згідно витягу станом на 23.01.2025 з сервісу Опендатабот (м.о. 66-71) по Товариству (ЄДРПОУ 42855266) доходи відповідача у 2023 склали 183 351 700,00 грн, а активи дорівнювали 55 577 100,00 грн, в стані припинення товариство не перебуває та здійснює господарську діяльність, то такі твердження разом з витягом у запереченнях проти заяви про забезпечення позову № 19-1/25 від 22.01.2025 (м.о. 33-47) відповідачем не були наведені та вказаний витяг відповідачем не був долучений, а отже такі обставини не досліджувались та не оцінювались судом першої інстанції.
Відповідачем не наведено винятковості випадку та причин, що об`єктивно не залежали від нього для надання цього доказу суду першої інстанції під час розгляду заяви про забезпечення позову.
Частиною 3 статті 269 ГПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
В той же час слід зазначити, що у Товариства наявна можливість здійснити розпорядчі дії щодо своїх коштів та майна на користь третіх осіб у будь-який момент і у випадку вчинення таких дій можливість захисту прав і інтересів позивача фактично нівелюється. При цьому, відповідачем не спростовується факт існування спору між сторонами і доказів на спростування підстав для накладення арешту на грошові кошти та майно він до суду першої інстанції не надав.
Таким чином, задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову, господарський суд правомірно виходив з доведеності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заходу забезпечення позову у виді накладення арешту на належні Товариству грошові кошти та майно в межах ціни позову, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, співмірності та адекватності вжитих заходів забезпечення позову в співвідношенні з предметом позовних вимог майнового характеру, збалансованості інтересів сторін.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду прийнятої судом першої інстанції ухвали про забезпечення позову, тож підстав для її скасування або зміни не має.
Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст.  129, 269,  270, 271,  275,  276, 281-284    ГПК України,  суд,-
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ІБК "Смарт Реновейшен" на ухвалу  господарського суду міста Києва від 23.01.2025 у справі  № 910/16231/24 залишити без задоволення. 
Ухвалу  господарського суду міста Києва від 23.01.2025 у справі  № 910/16231/24 залишити без змін. 
Матеріали оскарження № 910/16231/24 повернути до місцевого господарського суду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в порядку, визначеному ст.ст. 286-291 ГПК України. 
Повний текст постанови складено 04.03.2025.

Головуючий суддя                                                            М.А. Руденко 

Судді                                                                                М.А. Барсук

                                                                                Є.Ю. Пономаренко