ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/2293/24  Номер провадження 22-ц/814/542/25	Головуючий у 1-й інстанції Морозов В.Ю.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача Дорош А.І.
Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі: Коротун І.В. 

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Горностаєвої Ганни Володимирівни 

на ухвалу Комсомольського міського суду Полтавської області від 20 вересня 2024 року,постановлену суддею – Морозовим В.Ю., повний текст ухвали складений – дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавської обласної прокуратури, Міністерства внутрішніх справ України про зняття арешту з майна, -

В С Т А Н О В И В:

16.09.2024 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Полтавської обласної прокуратури, Міністерства внутрішніх справ України про зняття арешту з майна, в якому просила суд скасувати арешти/обмеження/заборони/обтяження, зареєстровані Полтавською філією ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (реєстраційний номер обтяження 9872728) на підставі постанови слідчого СУ ГУМВС України у Полтавській області Лоскот С.С. від 19.05.2010 про арешт майна ОСОБА_1 у кримінальній справі №10330198, порушеній 28.04.2010 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 387 кв.м, розташованої у Садовому товаристві «Мечта-2» по АДРЕСА_1 , за кадастровим номером 5310200000:50:021:0466, а також з 1994 користується житлом за адресою: АДРЕСА_2 . Маючи намір розпорядитись своїм майном, а також здійснити приватизацію житла за адресою: АДРЕСА_2 , під час збирання відповідних документів ОСОБА_1 стало відомо, що на все її майно накладено арешти. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №387332765 від 18.07.2024, реєстратором Полтавської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України здійснено обтяження за №9872728 та на все майно накладено арешт на підставі постанови слідчого СУ ГУМВС України у Полтавській області Лоскота С.С. від 19.05.2010 у кримінальній справі №10330198, порушеній 28.04.2010 за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України. Зазначала, що після закінчення розгляду кримінальної справи Комсомольським міським судом Полтавської області (справа №1-161-2011) вказаний вище арешт не було скасовано, оскільки сторона обвинувачення не ініціювала перед судом вказане питання, хоча є органами, які приймали процесуальне рішення щодо обмеження гарантій Конституції України непорушності права власності особи. Таким чином, оскільки на даний час не має жодних правових підстав для заборони відчуження майна ОСОБА_1 , покарання визначене вироком суду без конфіскації майна, цивільний позов у кримінальній справі не заявлявся, покарання відбуте, тому заборони, які накладені реєстратором Полтавської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі постанови слідчого СУ ГУМВС України у Полтавській області Лоскота С.С. №10330198 від 19.05.2010 про арешт майна, підлягають скасуванню.

Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 20 вересня 2024 рокуу відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Полтавської обласної прокуратури, Міністерства внутрішніх справ України, про зняття арешту з майна - відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду, у разі, якщо арешт на майно накладено у порядку, передбаченому КПК України, і особа, вважає, що такими діями порушено її право власності, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, вона має право оскаржити такі дії та звернутися до суду про скасування арешту лише у порядку кримінального судочинства. Такий порядок захисту прямо передбачений нормами КПК України і є ефективним.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Горностаєва Г.В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що кримінальна справа №1-161-2011, зокрема щодо ОСОБА_1 , розглядалася за правилами КПК України 1960р., накладений на майно арешт слідчим у межах даної кримінальної справи підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли у застосуванні цього заходу відпаде потреба. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зазначає, що після закриття кримінальної справи відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960р. Проте, положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі. Вважає, що шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна після припинення кримінальної справи КПК України 1960р. не встановлював. З урахуванням цього, а також тривалого періоду часу, що минув після закриття кримінального провадження стосовно позивача, вирішення питання про припинення втручання у право власності ОСОБА_1 шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960р. не буде ефективним способом захисту порушеного права. Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. За таких обставин, вирішення цього питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юстиції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що до Комсомольського міського суду Полтавської області звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою у порядку вимог цивільного судочинства до Полтавської обласної прокуратури, Міністерства внутрішніх справ України про зняття арешту з майна. У прохальній частині позову ОСОБА_1 просить суд скасувати арешти/обмеження/заборони/обтяження, зареєстровані Полтавською філією ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (реєстраційний номер обтяження 9872728) на підставі постанови слідчого СУ ГУМВС України у Полтавській області Лоскот С.С. від 19.05.2010, про арешт майна ОСОБА_1 у кримінальній справі №10330198, порушеній 28.04.2010 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України. Судові витрати розподілити відповідно до вимог ЦПК України.

До позовної заяви додано, серед іншого, копію вироку Комсомольського міського суду Полтавської області у справі №1-161-2011 (№ судового провадження 1/16112/11-12), яким ОСОБА_1 визнано винуватою у скоєнні злочину, передбаченому ч. 5 ст. 185 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України призначено їй покарання у виді 4 років позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75,76 КК України звільнено ОСОБА_1 від покарання у вигляді позбавлення волі, якщо вона протягом трьохрічного іспитового строку не вчинять нового злочину і виконає покладені на неї обов`язки.
Вказаним вироком, як також зазначає позивач, питання про скасування арешту на майно, належне ОСОБА_1 , судом не вирішено.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд першої інстанції, враховуючи правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 у справі №727/2878/19, постанові від 27.03.2019 у справі №202/1452/18, постанові від 24.04.2018 у справі №202/5044/17, постанові від 28.11.2018 у справі №636/959/16-ц та постанові від 12.12. 2018 у справі № 640/17552/16-ц, дійшов висновку про відмову у відкриття провадження у справі, оскільки встановив, що у разі, якщо арешт на майно накладено у порядку, передбаченому КПК України, і особа, вважає, що такими діями порушено її право власності, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, вона має право оскаржити такі дії та звернутися до суду про скасування арешту лише у порядку кримінального судочинства і такий порядок захисту прямо передбачений нормами КПК України і є ефективним.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження у справі, але не погоджується з мотивами суду першої інстанції, які наведені в ухвалі, з врахуванням наступного.

Так, статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад, а також пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, ЦПК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Тобто, загальні (цивільні) суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила суд зняти арешт з її майна, накладений на підставі постанови слідчого СУ ГУМВС України у Полтавській області Лоскот С.С. від 19.05.2010 про арешт майна ОСОБА_1 у кримінальній справі №10330198, порушеній 28.04.2010 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №387332765 від 18.07.2024 (а.с. 10, 17).

Вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 22.06.2012 засуджено ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 185, 69 КК України на 4 роки позбавлення волі. На підставі ст.ст. 75,76 КК України звільнено від відбування покарання у вигляді позбавлення волі, якщо вона протягом трьохрічного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на неї обов`язки. Заявлений ВАТ «Полтавський ГЗК» до підсудних цивільний позов про відшкодування, завданої злочином майнової шкоди, залишено без розгляду за заявою представника цивільного позивача (а.с. 11-12).

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 06.11.2012 вирок Комсомольського міського суду Полтавської області від 22.06.2012 змінено. Перекваліфіковано дії усіх засуджених, зокрема ОСОБА_1 на ч.2 ст.15 ч.5 ст. 185 КК України та призначено покарання 4 роки позбавлення волі. На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання у вигляді позбавлення волі, якщо вона протягом трьохрічного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на неї обов`язки (а.с. 16 - 17).

Питання про скасування арешту нерухомого майна під час постановлення вироку у №1-161-2011 судом не вирішувалося.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів вважає, що у даній справі, позивач просить скасувати арешт, накладений у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960р.. При цьому, згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012р. арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960р.

Порядок щодо скасування арешту на майно було передбачено КПК України 1960р. таким чином: на підставі постанови слідчого у порядку частини шостої 126 КПК України 1960р., або судом під час попереднього судового засідання у порядку статті 253 КПК України 1960р., під час ухвалення вироку у порядку статті 324 КПК України 1960р., або судом у порядку виконання вироку у порядку статей 409, 411 КПК України 1960р.

Згідно зі статтею 126 КПК України 1960р. забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б це майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли у застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Згідно з пунктами 7 та 8 частини першої статті 324 КПК України 1960р., постановляючи вирок, суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, на чию користь та в якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню збитки, заподіяні потерпілому, а також кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на його стаціонарне лікування, якщо цивільний позов не був заявлений; що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

У порядку, передбаченому статтею 411 КПК України 1960р., суди вправі вирішувати питання, які виникають при виконанні вироку, зокрема щодо виконання вироку у частині цивільного позову чи конфіскації майна.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке.

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960р. та завершено у порядку, передбаченому КПК України 1960р. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №372/2904/17-ц) або КПК України 2012р. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960р. була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №766/21865/17).

Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960р., ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №569/4374/16-ц).

У постанові від 30.06.2020 у справі №727/2878/19 Велика Палата Верховного Суду конкретизувала наведені висновки щодо юрисдикції спорів та зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960р. та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства. Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012р. та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу (пункти 51,52).

Згідно матеріалів даної справи встановлено, що арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , було накладено постановою слідчого за правилами КПК України 1960 року, вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 22.06.2012 у кримінальній справі №1-161-2011, який змінено ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 06.11.2012, ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 15, ч.5 ст. 185 КК України та призначено остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки, з іспитовим строком на 3 роки. Питання про скасування арешту нерухомого майна ОСОБА_1 судом не було вирішено.

Тобто, стосовно ОСОБА_1 постановлено обвинувальний вирок за правилами КПК України 1960р. При цьому, у межах кримінальної справи №1-161-2011 судом не вирішувалося питання щодо накладеного постановою слідчого СУ ГУМВС України у Полтавській області Лоскот С.С. від 19.05.2010 арешту майна ОСОБА_1 .

Разом із тим, відповідно до частини першої статті 409 КПК України 1960р. питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішуються судом, який постановив вирок.

Тобто, зняття арешту має здійснювати суд, який постановив вирок у кримінальній справі.

Подібний за змістом висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 569/4374/16, постановах Верховного Суду від 30 липня 2021 року у справі № 185/9002/20, від 01 грудня 2021 року у справі № 272/469/21, від 21.03.2024 у справі №953/12593/21.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про відмову у відкритті провадження, оскільки питання про скасування арешту, за встановлених обставин цієї справи, який був накладений за правилами кримінального судочинства 1960р., підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, оскільки арешт було накладено на майно позивача (обвинуваченого) під час досудового слідства у кримінальній справі, за результатами розгляду якої постановлено вирок.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції не встановлено.

       Разом з цим, колегія суддів наголошує, що за встановлених обставин цієї справи, питання зняття арешту має здійснювати суд, який постановив вирок у кримінальній справі згідно вимог КПК України 1960р.

З урахуванням зазначеного, ухвала суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом викладення її мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Керуючись ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч.1 п. 4, 376 ч. 4, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – адвоката Горностаєвої Ганни Володимирівни – задовольнити частково.

Ухвалу Комсомольського міського суду Полтавської області від 20 вересня 2024 року - змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 січня 2025 року.

СУДДІ:                А. І. Дорош                 О. А. Лобов                 В. М. Триголов