УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/813/24 Головуючий у 1-й інст. Маслак В.П.  
Категорія 82 Доповідач Борисюк Р. М.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 року 

       Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Павицької Т.М., Шевчук А.М.,
з участю секретаря 
судового засідання         Смоляра А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 296/813/24 за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 25 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Маслак В.П. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом та після його уточнення (а.с.63) остаточно просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення АТ КБ «ПриватБанк» про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору від 12 січня 2024 року із ОСОБА_1 ;
- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь 733 000 грн. моральної шкоди; зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахування компенсації завданої моральної шкоди ОСОБА_1 на його банківський рахунок в строк 20 днів з дня набрання рішенням законної сили;
- зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» повідомити Держфінмоніторинг про скасування судом його одностороннього правочину про розірвання Умов та правил надання банківських послуг в строк 10 днів з моменту набрання рішенням законної сили.
Позов мотивував тим, що він був клієнтом АТ КБ «ПриватБанк». Однак, 12 січня 2024 року, перебуваючи у відділенні банку в місті Житомирі, під час спілкування щодо підвищення кредитного ліміту співробітники банку повідомили, що ділові відносини між ним і банком припинені з ініціативи банку. Всі банківські картки заблоковано, застосунок «Приват24» перестав працювати. Йому також було повідомлено, що договір розірвано оскільки не надано запитуваних банком документів про підтвердження джерел походження коштів, на підставі статті 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».
Від представника АТ КБ «ПриватБанк» він дізнався, що запит відносно документів про підтвердження джерел походження коштів йому було направлено у додаток «Приват24» або на пошту. Однак, ніяких запитів він не отримував.
Вважає, що протиправні дії АТ КБ «ПриватБанк» у вигляді раптового та безпідставного розірвання з ним договору обслуговування, відмова в обслуговуванні та блокування всіх карток завдали йому моральних страждань та погіршення психоемоційного стану. Він пережив суттєвий стрес. Відносини із сім`єю та на роботі погіршилися. Моральні страждання також поглиблювалися тим, що банк наступного ж робочого дня передав інформацію про розірвання договору до Держфінмоніторингу.
Вказував, що перспектива того, що відносно нього можуть бути проведені слідчі дії та він може бути обвинуваченим у відмиванні коштів чи тероризмі останнього дуже пригнічує. 
Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 25 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі, позивач просить його скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.
Вказує, що у справі відсутні належні докази, які б могли підтвердити правомірність та обґрунтованість зазначених відповідачем підстав для розірвання ділових відносин з позивачем, і як наслідок, такі підстави є абсолютно необґрунтованими.
Суд не надав оцінку тим обставинам, що жодних запитів від «ПриваБанку» він не отримував.
Зазначає, що суд у своєму рішенні використовував докази які він не мав права застосовувати взагалі, оскільки вони були надані відповідачем поза встановленими судом строками, тому не могли бути прийняті судом. 
Також місцевий суд не взяв до уваги, що по спірним правовідносинам вже напрацьована практика Верховним Судом і наявні правові висновки.
Ненадання Банком власної системи фінансового моніторингу виключає можливість встановити обґрунтованість прийняття Банком рішення про встановлення високого ризику здійснення ним банківських операцій. 
Крім того, суд першої інстанції своє рішення обґрунтовував нормами, які вже втратили силу. Зокрема, це наказ Міністерства фінансів України від 08 липня 2016 року № 584 «Про затвердження Критеріїв ризику легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом» на який суд першої інстанції посилався у мотивувальній частині обґрунтовуючи своє рішення, так як цей наказ втратив чинність ще у 2022 році, замість нього був прийнятий інший наказ Мінфіну, за № 465 від 28 грудня 2022 року. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.
Учасники процесу приймали участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Позивач підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній підстав, просив її задовольнити та надав відповідні пояснення.
Представник відповідача апеляційну скаргу не визнала, просила відмовити у її задоволенні, а рішення місцевого суду - залишити без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Місцевий суд мотивував своє рішення тим, що банк вправі відмовитися від подальших ділових відносин з клієнтом та розірвати відповідний договір в односторонньому порядку у випадку встановлення клієнту неприйнятно високого ризику, внаслідок проведення внутрішньої перевірки. АТ КБ «ПриватБанк» скористався таким правом, і тому суд відмовив у задоволенні позовних вимог.
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Встановлено, що  ОСОБА_1 був клієнтом АТ КБ «ПриватБанк». 
12 січня 2024 року Банком прийнято рішення про розірвання договору банківського обслуговування із позивачем, що підтверджується службовою запискою № 100202 від 12 січня 2024 року про розірвання ділових відносин з клієнтами через підозрілу фінансову операцію (діяльність) (а.с.29-33).
АТ КБ «ПриватБанк» повідомив ОСОБА_1 про рішення розірвати ділові відносини, що підтверджується повідомленням про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку від 13 січня 2024 року №20.1.0.0.0/7-240113/161, яке було направлено клієнту 17 січня 2024 року рекомендованим листом на адресу: АДРЕСА_1 , що підтверджується реєстром відправки АТ «Укрпошта», копією квитанції Укрпошта від 17 січня 2024 року (а.с.40-41, 34-39)
Відповідно до анкети належної перевірки клієнта, підписану ОСОБА_1 03 серпня 2023 року, офіційний сукупний місячний дохід останнього становить 30000,00 грн, додатковий місячний дохід 5000,00 грн (а.с.52-53).
Згідно наданої банком виписки основної карти ОСОБА_1 за період з 01 січня 2023 року по 21 лютого 2024 року вбачається, що зокрема, за 01 вересня 2023 року на рахунок позивача зараховано 78000,00 грн, за 01 жовтня 2023 року – 90000,00 грн, за 20 грудня 2023 року – 110180,00 грн, а за 10 січня 2024 року – 317218,21 грн (а.с.54-59).
Отже, матеріали справи підтверджують, що між сторонами виникли договірні правовідносини з питань банківського обслуговування. 
Колегія суддів зазначає, що вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України, Законами України «Про банки і банківську діяльність», «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та підзаконними актами.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Статтею 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні рахунки.
За приписами статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.
Пунктом 3 частини 2 статті 1075 ЦК України передбачено, що банк має право вимагати розірвання договору банківського рахунка у випадках, передбачених законодавством, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.
28 квітня 2020 року набув чинності Закон України № 361-ІХ «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», у відповідності до Прикінцевих та перехідних положень якого статтю 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» виключено.
У відповідності до частини 6 статті 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (надалі Закону), суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право витребувати, а клієнт, представник клієнта зобов`язані подати інформацію (офіційні документи), необхідну (необхідні) для здійснення належної перевірки, а також для виконання таким суб`єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії.
Згідно частини 1 статті 12 Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний здійснювати посилені заходи належної перевірки щодо клієнтів, ризик ділових відносин з якими (ризик фінансової операції без встановлення ділових відносин яких) є високим.
За змістом частини 1 статті 15 Закону передбачено, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей.
Правовий аналіз вказаних норм права вказує на те, що приписи вказаної вище правової норми наділяють банк правом відмовитися в односторонньому порядку від ділових відносин з клієнтами з неприйнятно високим ризиком, в тому числі, шляхом розірвання договорів, до чого власне і відсилає пункт 3 частини 2 статті 1075 ЦК України.
У справі, яка переглядається встановлено, що відповідачем відкрито рахунок на ім`я ОСОБА_1 .
12 січня 2024 рокуАТ КБ «ПриватБанк» складено висновок НФМ про розірвання ділових відносин з клієнтами, за результатами дослідження фінансових операцій по правилу «Виявлення дропів (застосування ЕПЗ в нелегальному гральному бізнесі –Ранговий аналіз» проекту «Розумний облік» розраховані алерти – UU994RA. (Дропи – 10.01.2024) (а.с.29-33).
Згідно частини шостої статті 11 Закону про ПВК/ФТ Банк наділений правом витребовувати та вивчати документи (інформацію) щодо фінансових операцій клієнтів та відомостей про їх учасників, про джерела коштів, пов`язаних з фінансовими операціями та інше.
З огляду на вказане, по справі встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» на виконання своїх обов`язків, як суб`єкта первинного фінансового моніторингу, було надіслано на адресу клієнта (позивача у справі) листа про надання інформації та документів, з метою проведення перевірки відповідності фінансових операцій суті діяльності, а також для виконання таким суб`єктом первинного фінансового моніторингу вимог Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».
Згідно повідомлення про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин /розірвання договору і закриття рахунку від 12 січня 2024 року, позивачу було запропоновано звернутися до відділення АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про перерахування залишків коштів.
Однак, жодних звернень від позивача або представника на адресу Банку не надходило, не надано документів, необхідних банку для здійснення належної перевірки, наслідком чого стало встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику, про що, відповідно, і було зазначено у вказаному повідомленні банку.
Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом фактичних обставин у своїй сукупності дозволяють колегії суддів апеляційного суду зробити висновок про те, що саме факт порушення позивачем вимог Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» внаслідок ненадання інформації та документів, які необхідні для здійснення банком, як суб`єктом первинного фінансового моніторингу, заходів фінансового моніторингу, стало підставою для ініціації банком розірвання договору і закриття рахунків позивача.
Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк» припинив договірні відносини з позивачем шляхом одностороннього розірвання договору банківського обслуговування, здійснюючи свої функції суб`єкта фінансового моніторингу, покладені на нього в силу законодавства України.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 квітня 2019 року у справі № 910/1555/18.
Щодо доводів позивача про неправомірне вирішення питання щодо відмови в стягненні з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь моральної шкоди, судова колегія хоче зазначити наступне.
Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як вказано в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі – Постанова Пленуму ВСУ №4) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. (п.9 Постанови Пленуму ВСУ №4).
Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.
Оскільки, позивачем не надано доказів на підтвердження неправомірності дій відповідача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної вимоги.
Щодо доводів апеляційної скарги, про незастосування до спірних правовідносин Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою вважається діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Договором є усний чи письмовий правочин укладений між споживачем і виконавцем.
Споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»)
Спеціальними законами, який визначає правові, соціально-економічні та організаційні основи діяльності в сфері надання банківських послуг, як було зазначено вище є Цивільний кодекс України, Закони України «Про банки і банківську діяльність», «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» тощо.
Таким чином, доводи апеляційної скарги у цій частині висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.
Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції не врахував правові висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах є безпідставними, оскільки зазначені в апеляційній скарзі судові рішення касаційної інстанції не є ревелантними щодо обставин даної справи та оскаржуваного рішення.
Також колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги у частині того, що судом першої інстанції із порушенням вимог цивільно-процесуального законодавства були прийняті до уваги докази, які були подані представником відповідача із запереченнями у порядку статті 180 ЦПК України.
Як убачається із матеріалів справи 19 лютого 2024 року до місцевого суду надійшла відповідь ОСОБА_1 на відзив представника відповідача (а.с.43-45).
У встановлений законом строк представником АТ КБ «ПриватБанк» подано заперечення із письмовими додатками, що передбачено вимогами статті 180 ЦПК України.
Після цього ОСОБА_1 01 березня 2024 року подав до місцевого суду заяву про зміну предмету позову із клопотання про долучення доказів (а.с.63-65).
Таким чином, процесуальних порушень в ході розгляду заяв, клопотань, заперечень сторін по справі колегія суддів не убачає.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом при ухваленні рішення були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 25 листопада 2024 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 14 березня 2025 року.