ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 лютого 2025 року
м. Київ
 
справа № 308/14172/18
провадження № 61-5742св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:   
позивач - керівник Ужгородської окружної прокуратури,
відповідачі: Ужгородська міська рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,  
розглянув у порядку письмового  провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури на постанову Закарпатського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року у складі колегії суддів:  Куштана Б. П., Джуги С. Д., Мацунича М. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2018 року керівник Ужгородської окружної прокуратури звернувся до суду з позовом до Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання незаконним, скасування рішень органу місцевого самоврядування, витребування земельної ділянки.
З урахуванням змінених позовних вимог просив суд:
-  визнати незаконним і скасувати пункт 2.46 рішення 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 23 травня 2008 року № 727;  
- визнати незаконним і скасувати пункт 1.45 рішення 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 17 жовтня 2008 року № 866; 
- витребувати від ОСОБА_2 земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:54:001:0372 площею 0,1 га вартістю 882 090,00 грн на користь територіальної громади міста Ужгорода.
Свої вимоги прокурор обґрунтовував тим, що рішенням 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 23 травня 2008 року № 727 «Про надання та приватизацію земельних ділянок» ОСОБА_1 надано дозвіл на підготовку проєкту відведення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .
У подальшому рішенням 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради                      від 17 жовтня 2008 року № 866 ОСОБА_1 затверджено проєкт відведення та передано у власність земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва та обслуговування будівель житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .
Згодом вказану земельну ділянку було відчужено ОСОБА_5 , інформація про що міститься у витязі з Державного земельного кадастру на земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:54:001:0372.
Прокурор зазначав, що вказані рішення Ужгородської міської ради прийнято всупереч вимогам земельного та містобудівного законодавства України, у зв`язку з чим такі підлягають визнанню незаконними, а земельна ділянка - витребуванню.
Так, режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, що встановлений у генеральних планах населених пунктів, є обов`язковим для врахування під час розроблення землевпорядної документації (частина друга статті 25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).
Згідно з викопіюванням із генерального плану міста Ужгорода, затвердженого рішенням Ужгородської міської ради від 04 червня 2004 року № 313, будівництво житлового будинку та господарських будівель і споруд на оспорюваній земельній ділянці не передбачено та, натомість, визначено цю зону як землі транспорту, а за умовними позначеннями існуючого використання - як землі колективного розміщення гаражів.
Таким чином, розміщення на цій земельній ділянці індивідуального житлового будинку не передбачено генеральним планом міста і надання дозволу на його розміщення без внесення і затвердження змін до генерального плану суперечить вимогам статтям 1, 3 Закону України «Про планування та забудову територій».
Крім того, станом на момент прийняття міською радою оскаржуваних рішень на оспорюваній земельній ділянці було розміщено ряд гаражів, із яких, на теперішній час, залишився лише гараж ОСОБА_3 , дозвіл на встановлення якого було надано на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів від 29 жовтня 1980 року № 455.
Отже при прийнятті рішення Ужгородської міською радою по суті було припинено титульне право користування земельної ділянкою на підставі прийнятого раніше рішення уповноваженого органу, а тому без згоди землекористувача відводити земельну ділянку іншій особі було неприпустимо.
Волевиявлення територіальної громади міста Ужгорода, як власника нерухомого майна, на відведення земельних ділянок та передачу в користування могло мати місце тільки за умови неухильного дотримання вимог законодавства Ужгородською міською радою при прийнятті спірних рішень та, натомість, прийняття оспорюваних усупереч вимогам законодавства рішень не може свідчити про наявність волі власника землі (територіальної громади) на вибуття з комунальної власності землі, а тому, на думку прокурора, є підстави витребувати земельну ділянку відповідно до статті 388 ЦК України.
Посилаючись на наведене, прокурор просив позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області                       від 25 січня 2023 року позов задоволено.
Визнано незаконним і скасовано пункт 2.46 рішення 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 23 травня 2008 року № 727.
Визнано незаконним і скасовано пункт 1.45 рішення 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 17 жовтня 2008 року № 866. 
Витребувано земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:54:001:0372, площею 0,1 га, вартістю 882 090 грн., яка знаходиться у фактичному володінні ОСОБА_2 , на користь територіальної громади міста Ужгорода. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції виходив із того, що при прийнятті рішення Ужгородською міською радою по суті було припинено титульне право користування земельною ділянкою на підставі прийнятого раніше рішення уповноваженого органу, а тому без згоди землекористувача відводити земельну ділянку іншій особі було неприпустимо. Прийняттям рішення про передачу земельної ділянки у власність для будівництва житлового будинку порушено також і вимоги статей 9, 32, 35 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» та статті 186 ЗК України. Суд вважав доведеною обставину незаконного вибуття спірної земельної ділянки з державної власності, оскільки ОСОБА_1 набув право власності на землю без відповідної правової підстави, внаслідок чого дійшов висновку про те, що земельна ділянка підлягає витребуванню у останнього її власника                        ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Ужгорода.
Крім того, суд зазначив, що оскільки прокурор встановив достатні підстави для вжиття заходів реагування щодо відновлення порушень інтересів держави у сфері регулювання земельного законодавства при дослідженні матеріалів кримінального провадження № 12016070030003898, відомості про яке внесено до ЄРДР 07 січня 2016 року, тому звернення прокурора з цим до суду 07 грудня 2018 року є в межах позовної давності.
Короткий зміст постанови апеляційної інстанції
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 січня 2023 року скасовано. 
У задоволенні позовних вимог керівника Ужгородської окружної прокуратури відмовлено за спливом позовної давності. 
Скасовано заходи забезпечення позову, вжитті ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 09 червня 2022 року. 
Стягнуто з Ужгородської окружної прокуратури на користь ОСОБА_2                                     26 454,50 грн на відшкодування судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги.
Апеляційний суд, дійшовши висновку про обґрунтованість позовних вимог, відмовив у їх задоволенні через пропуск прокурором позовної давності на звернення з цим позовом. Суд зазначив, що позивач об`єктивно та безумовно знав про обставини порушення відповідного права держави (вибуття спірних земельних ділянок із права комунальної власності) ще в березні-червні                  2015 році (а найпізніше - в листопаді 2015 року), що, з огляду на положення частини першої статті 261 ЦК України, і є початком перебігу позовної давності. З цим позовом до суду прокурор звернувся лише в грудні 2018 року, тобто з пропуском трирічної позовної давності.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
11 квітня 2024 року керівник Закарпатської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 362/44/17, від 04 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16, від 01 липня 2020 року в справі № 297/829/17,                  від 17 червня 2020 року в справі № 916/1689/17, від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року в справі № 911/3681/17,                від 22 лютого 2020 року в справі № 910/1809/18, від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18, від 12 лютого 2020 року в справі № П/811/1640/17,                     від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14-ц, від 24 липня 2019 року в справі № 369/6601/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також заявник посилається на порушення судами норм процесуального права, а суд не дослідив зібрані у справі докази та встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.
Спірна земельна ділянка незаконно та без відповідної правової підстави вибула із власності територіальної громади, що доведено судом першої інстанції та не заперечується апеляційним судом, відтак наявні правові підстави для витребування її від останнього володільця ОСОБА_2 .. Разом із цим, суд апеляційної інстанції, помилково скасувавши законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, безпідставно відмовив у задоволенні вказаного позову прокурора на підставі пункту 4 статті 267 ЦК України у зв`язку з пропуском строку звернення з позовом до суду.
Суд невірно застосував норми матеріального права при визначенні початку перебігу строку позовної давності до спірних правовідносин.
Апеляційний суд не врахував, що відповідно до статті 19 Закону № 1789-ХІІ, що діяв на час прийняття оскаржуваних рішень міської ради, перевірка виконання законів проводиться за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагають прокурорського реагування, а за наявності приводів - також з власної ініціативи прокурора. Прокуратура не підміняє органи відомчого управління та контролю і не втручається у господарську діяльність, якщо така діяльність не суперечить чинному законодавству.
Перевірка в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів щодо законності оспорюваних рішень Ужгородської міської ради прокуратурою міста Ужгорода на час прийняття вказаних нормативних актів органів місцевого самоврядування не проводилась та відповідна постанова про проведення не виносилася, у зв`язку з відсутністю приводів для такої перевірки.
В подальшому, 14 жовтня 2014 прийнято Закону № 1697-VII, згідно з яким органи прокуратури позбавлено повноважень щодо проведення перевірок у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів.
Не було встановлено порушень інтересів держави і за результатами розгляду звернень ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки такі стосувалися порушення їх майнових прав, як власників гаражу, а не інтересів держави.
Разом із цим саме в межах кримінального провадження                                               № 12016070030003898 було отримано дані містобудівної документації (зокрема Генерального плану міста Ужгорода від 2004 року), документації із землеустрою на спірну земельну ділянку, та в подальшому складено висновок експерта від 09 червня 2020 року № 15/98 про те, що земельна ділянка з кадастровим номером  2110100000:54:001:0372 ймовірніше за все потрапляє в зону території комунальних підприємств транспорту та зв`язку, розташованої на АДРЕСА_1 , зображеної на фрагменті Генерального плану міста Ужгорода від 04 червня 2004 року.
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що прокурор про порушення земельного законодавства при прийнятті оскаржуваних рішень довідався лише з матеріалів, отриманих у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні, розпочатому 07 січня 2016 року, та звернувся з позовом до суду 07 грудня 2018 року.
З урахуванням указаних обставин, досліджених і оцінених доказів, сам по собі факт інформування прокуратури про наявність оспорюваних копій рішень міської ради не є доказом обізнаності прокурора, як самостійного позивача та представника інтересів держави, про порушення її прав. Крім того, доводи представника відповідача та позиція суду апеляційної інстанції щодо можливості прокурора довідатися про порушене право державної власності на спірну земельну ділянку тільки візуальним його опрацюванням без залучення спеціаліста у відповідній галузі знань в момент прийняття міською радою оскаржуваних рішень ґрунтується на припущеннях.
Право територіальної громади міста Ужгорода на витребування земельної ділянки від особи, яка без відповідної правової підстави та поза волею власника - вказаної територіальної громади, заволоділа нею, зважаючи на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи, передбачене у статтях 387, 388 ЦК України.
Доводи інших учасників справи
Представник ОСОБА_2 - адвокат Ламбрух О. С. подав відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що прокурор звернувся до суду з цим позовом з пропуском позовної давності, а тому, на підставі пункту 4 статті 267 ЦПК України обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.
Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 09 травня 2024 року відкрито касаційне провадження у даній справі.                          
Витребувано з Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області цивільну справу № 308/14172/18 за позовом керівника Ужгородської окружної прокуратури до Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання незаконним і скасування рішень органу місцевого самоврядування, витребування земельної ділянки.
Зупинено виконання постанови Закарпатського апеляційного суду                          від 29 лютого 2024 року в частині стягнення з Ужгородської окружної прокуратури на користь ОСОБА_2 26 454,50 гривень судових витрат.
Справа № 308/14172/18 надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2024 року справу № 308/14172/18 призначено до судового розгляду.
Обставини справи, які встановили суди попередніх інстанцій
Суди встановили, що  рішенням 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 23 травня 2008 року № 727 «Про надання та приватизацію земельних ділянок» ОСОБА_1 надано дозвіл на підготовку проєкту відведення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .
У подальшому рішенням 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 17 жовтня 2008 року № 866 ОСОБА_1 затверджено проєкт відведення та передано у власність земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва та обслуговування будівель житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .
Згодом земельну ділянку було відчужено ОСОБА_5 , про що свідчить інформація з витягу з Державного земельного кадастру на земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:54:001:0372.
Згідно з викопіюванням із Генерального плану міста Ужгорода, затвердженого рішенням Ужгородської міської ради від 04 червня 2004 року № 313,  будівництво житлового будинку та господарських будівель і споруд на оспорюваній земельній ділянці не передбачено, натомість визначено цю зону, як землі транспорту, а за умовними позначеннями існуючого використання - визначено як землі колективного розміщення гаражів.
Таким чином, розміщення на цій земельній ділянці індивідуального житлового будинку не передбачене Генеральним планом міста і надання дозволу на його розміщення без унесення і затвердження змін до генерального плану суперечить вимогам статей 1, 3 Закону України «Про планування та забудову територій».
Окрім цього, станом на момент прийняття міською радою оспорюваних рішень на спірній земельній ділянці було розміщено ряд гаражів, з яких на теперішній час залишився лише єдиний гараж ОСОБА_3 , дозвіл на встановлення якого було надано на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів від 29 жовтня 1980 року                           № 455.
Згідно з висновком експерта від 09 червня 2020 року № 15/98 земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:54:001:0372, ймовірніше за все, потрапляє в зону території комунальних підприємств транспорту та зв`язку, розташованої на АДРЕСА_1 , зображеної на фрагменті Генерального плану м. Ужгорода 2004 року, доданого до листа Управління містобудування та архітектури від 29 травня 2020 року № 86/01-15.
Згідно з витягом із Державного земельного кадастру земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:54:001:0372 було відчужено                          ОСОБА_5 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.
Згідно з довідкою від 13 жовтня 2020 року, наданою приватним нотаріусом Головко В. Є., єдиною спадкоємицею ОСОБА_5 за спадковою справою № 4/2020  є ОСОБА_2 .
На теперішній час спірна земельна ділянка з кадастровим                                               № 2110100000:54:001:0372, площею 0,1 га, фактично перебуває у володінні ОСОБА_2 .
Межі та підстави касаційного перегляду 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт четвертий частини другої статті 389 ЦПК України). 
Підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду є посилання заявника на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня  2018 року в справі № 362/44/17, від 04 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16, від 01 липня 2020 року в справі № 297/829/17,                         від 17 червня 2020 року в справі № 916/1689/17, від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року в справі № 911/3681/17,                     від 22 лютого 2020 року в справі № 910/1809/18, від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18, від 12 лютого 2020 року в справі № П/811/1640/17, від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14-ц, від 24 липня 2019 року в справі № 369/6601/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); порушення судами норм процесуального права, а суд не дослідив зібрані у справі докази та встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).24 червня 2008 року в справі                           № 2/164-35/246 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).  
Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Позиція Верховного Суду 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Такі правові висновки наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду                від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У справі, яка переглядається, встановлено незаконне вибуття спірної земельної ділянки з державної власності, оскільки відповідач ОСОБА_1 набув право власності на землю без відповідної правової підстави. Зокрема, суд установив, що при прийнятті рішення Ужгородською міською радою по суті було припинено титульне право користування земельною ділянкою на підставі прийнятого раніше рішення уповноваженого органу, а тому без згоди землекористувача відводити земельну ділянку іншій особі було неприпустимо. Окрім того, прийняттям рішення про передачу земельної ділянки у власність для будівництва житлового будинку порушено також вимоги статей 9, 32, 35 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» та статті 186 Земельного кодексу України.
Касаційна скарга не містить доводів про незгоду з висновками суду апеляційної інстанцій щодо ефективності вибраного способу захисту порушеного права та не зазначено жодної підстави касаційного оскарження судового рішення апеляційного суду в частині цих висновків.
У постановах  Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 201/15228/17, від 11 вересня 2024 року у справі № 554/154/22 зазначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи є безумовно обмеженим доводами та вимогами касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. Вихід за межі таких доводів та вимог є можливим лише у виняткових, прямо передбачених процесуальним законодавством випадках.
У справі, яка є предметом касаційного перегляду, доводи касаційної скарги прокурора стосуються винятково того, що, на переконання заявника, апеляційний суд невірно застосував норми матеріального права при визначенні початку перебігу строку позовної давності.
Під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_2 заявила клопотання про застосування наслідків сливу позовної давності до спірних правовідносин.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.
За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
На позови прокурора, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої          статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Аналогічний висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 12 квітня                  2017 року (№ 6-1852цс16). Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган (підприємство), а не прокурор (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18)).
У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суд має встановити, коли прокурор довідався чи міг довідатися про порушення інтересів держави. Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у пункті 48 постанови від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17. Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках:                          1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.
Суд апеляційної інстанції встановив, що земельні ділянки вибули з володіння територіальної громади м. Ужгорода у 2008 році; відповідно до листа прокуратури міста Ужгорода від 30 квітня 2015 року, адресованого                       ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прокуратура розглянула звернення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 25 березня 2015 року щодо відшкодування вартості належного їм гаражу, що знаходиться на АДРЕСА_1 , який демонтовано новим власником земельної ділянки. Прокуратура рекомендувала звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної майнової шкоди.
У листі прокуратури міста Ужгорода від 22 червня 2015 року, адресованому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зазначено, що прокуратурою було розглянуто звернення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стосовно порушень вимог земельного законодавства при наданні Ужгородською міською радою земельних ділянок комунальної власності ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Копія листа прокуратури міста Ужгорода від 06 листопада 2015 року., адресованого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , свідчить про те, що прокуратура розглянула звернення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з приводу порушення їх прав землекористування та, зокрема зазначила, що підстав для вжиття прокурорського реагування не вбачається.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про те, що прокурор міг знати про обставини порушення відповідного права держави (вибуття спірних земельних ділянок із права комунальної власності) ще в березні-червні 2015 році (найпізніше - в листопаді 2015 року), тобто раніше, ніж проведена прокурорська перевірка щодо відновлення порушень інтересів держави у сфері регулювання земельного законодавства при дослідженні матеріалів кримінального провадження № 12016070030003898 від 07 січня 2016 року, що, з огляду на положення частини першої статті 261 ЦК України, і є початком перебігу позовної давності.
Встановивши, що з позовом про витребування майна прокурор в інтересах держави звернувся у грудні 2018 року, апеляційний суд відмовив у його задоволенні через сплив трирічної позовної давності.
Верховний Суд наголошує, що дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов і пов`язано з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Інститут позовної давності запобігає виникненню стану невизначеності у правових відносинах. Правова визначеність є універсальною правовою категорією, дія якої поширюється на такі важливі сфери правовідносин між державою та особою, як реалізація і забезпечення прав і свобод людини і громадянина, встановлення юридичної відповідальності, підстав та порядку притягнення до такої відповідальності, неприпустимість дій і бездіяльності органів влади, спрямованих на необґрунтоване обмеження прав і свобод людини.
Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
За таких обставин, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позову прокурора про витребування майна за спливом позовної давності.
Наведені у касаційній скарзі доводи щодо пропуску позовної давності  були предметом дослідження апеляційним судом із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
У касаційній скарзі прокурор не навів інших доводів про свою незгоду з висновками суду апеляційної інстанції, а суд касаційної інстанції обмежений доводами касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Колегія суддів не встановила підстав вийти за межі доводів касаційної скарги у частині висновків суду про способи захисту прав позивача, оскільки не виявлено порушень норм процесуального права, які передбачені у пунктах 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу. 
Крім того, колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судом висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені прокурором у касаційній скарзі, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Доводи касаційної скарги щодо неврахування апеляційним судом відповідних доказів, Верховний Суд не бере до уваги, оскільки вони були предметом дослідження судом із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову апеляційного суду  - без змін.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює. 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 09 травня 2024 року зупинено виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 29 лютого                    2024 року в частині стягнення з Ужгородської окружної прокуратури на користь ОСОБА_2 26 454,50 гривень судових витрат до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаного судового рішення підлягає поновленню.
Керуючись статтями 141, 270, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Постанову Закарпатського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року залишити без змін.
Поновити виконання постанови Закарпатського апеляційного суду                         від 29 лютого 2024 року в частині стягнення з Ужгородської окружної прокуратури на користь ОСОБА_2 26 454,50 гривень судових витрат.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко
| В. М. Коротун
| М. Ю. Тітов