ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 року	Львів	Справа № 260/6128/24 пров. № А/857/31492/24	
 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача -	Шевчук С. М.	
суддів -	Кухтея Р. В.	
 	Носа С. П.	
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року   у справі № 260/6128/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до   Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, 
місце ухвалення судового рішення  	м. Ужгород	
Розгляд справи здійснено за правилами	спрощеного позовного провадження	
суддя у І інстанції	Гаврилко С.Є.	
дата складання повного тексту рішення	не зазначена	
ВСТАНОВИВ:
        І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, у якому просив суд: 
визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області щодо перегляду страхового стажу ОСОБА_1 , а саме вилучення з страхового стажу періодів його роботи в колгоспі "Дружба" з 01.11.1985 року по 08.01.1992 року, скасувати розпорядження № 30 від 22.08.2024 року п/с № 072150012625 про припинення виплати ОСОБА_1 пенсії по віку та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області врахувати у страховий стаж ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 періоди його роботи в колгоспі "Дружба" з 01.11.1985 року по 08.01.1992 року і поновити виплату йому пенсії по віку з 07.06.2024 року - дати виникнення в ОСОБА_1 права на пенсію по віку.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року   у справі № 260/6128/24 позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано розпорядження Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області № п/с 072150012625 від 26 серпня 2024 року.         
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області відновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 , відповідно до Рішення № 072150012625 від 14 серпня 2024 року про призначення пенсії за віком.
У задоволенні позову у частині інших позовних вимог – відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги  вказує, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
На підтвердження доводів апеляційної скарги  вказує, що до трудового стажу позивача не було зараховано спірні періоди його     роботи, оскільки під час здійснення перевірки виявлено, що до загального стажу роботи ОСОБА_1 безпідставно зараховано період роботи в колгоспі "Дружба" з 01 листопада 1985 року по 08 січня 1991 року, що потребує додаткового підтвердження, так як зазначено, що облік відпрацьованого робочого часу колгоспників по 31.12.1990 р. у даному колгоспі вівся в грошових одиницях, що не передбачено законодавством, а також виявлено безпідставно зарахований стаж роботи з 02 травня 1982 року по 04 листопада 1983 року в радгоспі "Поспелихинський", що потребує додаткового підтвердження, так як зазначено, що дата заповнення трудової книжки 25.04.1983 p., а дата прийняття на роботу 02.05.1982 p., чим порушено п.2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58, в якому зазначено, що заповнення трудової книжки вперше провадиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. Отже, оскільки існуючі недоліки є суттєвими, то відповідно і неможливо зарахувати спірний період роботи позивача до його страхового стажу на підставі виключно даних трудової книжки позивача. Також апелянт вказує, що прийняття певного рішення в залежності від результатів розгляду поданих заявником документів є дискреційними повноваженнями відповідача.
Позивач подав відзив  на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні. 
Про розгляд апеляційної  скарги відповідач та представник позивача повідомлені шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду  через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані  автоматизованої системи  документообігу суду.
Про розгляд апеляційної  скарги  позивач повідомлений шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду на поштову адресу позивача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено та не зазначено ні в оскаржуваному розпорядженні, поважних причин зменшення зарахованого страхового стажу період роботи позивача в колгоспі "Дружба" з 1985 року по 1991 рік.
Позивач не може бути позбавлений свого права щодо включення спірних періодів в страховий стаж при призначення їй пенсії за віком, у зв`язку з неможливістю пенсійного органу встановити відповідний стаж за наявності оригіналів трудової книжки, яка є основним документом необхідним для його підтвердження.
На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку особа займала у той чи інший період роботи у в за наявності належним чином оформлених трудових книжок, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач на момент звернення із заявою до органу Пенсійного фонду України мав право на зарахування до страхового стажу спірних періодів роботи.
При цьому, суд зазначив, що право позивача підлягає захисту виключно шляхом пред`явлення вимоги щодо визнання протиправним та скасування розпорядження, оскільки саме оскарженим розпорядженням припинено виплату позивачу пенсії за віком, тобто, саме вказаним розпорядженням породжується обов`язок у сфері публічно - правових відносин (а не діями  посадової особи відповідача  при прийнятті такого розпорядження).

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 05 серпня 2024 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії за віком.
Відповідачем за результатами розгляду вказаної заяви позивачеві було призначено пенсію за віком починаючи з 05 серпня 2024 року, відповідно до рішення №072150012625 від 14 серпня 2024 року про призначення пенсії за віком.
Листом     Головного управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 26 серпня 2024 року позивача було повідомлено, що в результаті перевірки матеріалів електронної пенсійної справи № 072150012625 встановлено відсутність необхідного страхового стажу для призначення пенсії, оскільки до стажу роботи безпідставно зараховано період з 01 листопада 1985 року по 08 січня 1991 року, так як облік відпрацьованого часу колгоспників по 31 грудня 1990 року вівся в грошових одиницях, що не передбачено законодавством, у     зв`язку з чим виникла переплата пенсії за період з 05 серпня 2024 року по 15 серпня 2024 рік     у розмірі 7630 грн. Також виявлено, що позивачу безпідставно зараховано період роботи з 02 травня 1982 року по 04 листопада 1983 року в радгоспі "Поспелихинський", оскільки дата заповнення трудової книжки 25 квітня 1983 pоку, а дата прийняття на роботу 02 травня 1982 pоку, чим порушено п.2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58(а.с.а.с. 31, 32).
Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області було прийняте Розпорядження по п/с 072150012625 від 22 серпня 2024 року, яким пенсію ОСОБА_1 , припинено кодом "15" (до з`ясування), з 05 серпня 2024 року (в зв`язку з відсутнім страховим стажем для призначення пенсії - 15 років) (а.с. 40).
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Згідно приписів статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Як передбачено статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: 1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом; 2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України «Про пенсійне забезпечення» - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.
Статтею 24 вказаного Закону передбачено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
У пунктах 1 та 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637) зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі, коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Отже, підтвердження стажу роботи для призначення пенсії здійснюється на підставі даних трудової книжки, а за їх відсутності, на підставі даних уточнюючої довідки, виданої підприємством, на якому працювала особа.
Так, згідно із записом № 5 трудової книжки виданої Позивачу 25.04.1983 року, останній прийнятий в члени колгоспу і на роботу в колгосп «Дружба» с. Стеблівка з 29.10.1985 року в будівельну бригаду. 
Згідно із записом № 6 виконаним в цій трудовій книжці, позивач був переведений на цеолітовий завод колгоспу водієм. 
Згідно із записом № 7 колгосп «Дружба» було реорганізовано в агропромислову спілку селян та фермерів «Дружба» згідно протоколу від 09.01.1992 року. 
Згідно із записом № 8 трудової книжки, останній був звільнений з роботи з 31.12.1999 року в зв`язку з переходом на іншу роботу.
Також, довідкою від 01 липня 2024 року № 22/1 підтверджено період роботи позивача з 1985 року по 1991 рік в колгоспі "Дружба", за табуляграмою про нарахування грошової оплати праці (а.с. 24).
Листом від СТОВ "Дружба" зазначено що на момент призначення позивачу пенсії відповідачем не було проведено перевірку достовірності довідки про заробітну плату для обчислення пенсії та стажу за період з листопада 1985 року по грудень 1992 року (а.с. 43).
В той же час, ні     зі змісту оскаржуваного розпорядження, ні під час розгляду даної справи по суті, судом не було встановлено,     що відповідачем досліджувалися умови членства позивача в колгоспі "Дружба".
За наведених вище обставин не зарахування відповідачем до трудового стажу період роботи позивача в колгоспі "Дружба" з 01 листопада 1985 року по 08 січня 1991 року, не можна вважати обґрунтованим.
Колегія суддів зазначає, що записи у трудовій книжці позивача скріплені печатками підприємств, дефектів не мають та чітко містять відомості щодо роботи позивача в колгоспі "Дружба" у спірний період. А надавати уточнюючі довідки для підтвердження трудового стажу необхідно лише в разі коли відсутні відомості в трудовій книжці.
Водночас, відповідачем не доведено та не зазначено ні в оскаржуваному розпорядженні, поважних причин зменшення зарахованого страхового стажу період роботи позивача в колгоспі "Дружба" з 1985 року по 1991 рік.
Позивач не може бути позбавлений свого права щодо включення спірних періодів в страховий стаж при призначення їй пенсії за віком, у зв`язку з неможливістю пенсійного органу встановити відповідний стаж за наявності оригіналів трудової книжки, яка є основним документом необхідним для його підтвердження.
Враховуючи наведене вище, факт праці позивача в колгоспі «Дружба» у період з 01.11.1985 року по 08.01.1992 року підтверджується належними та допустимими доказами, а відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність не зарахування відповідачем вказаних періодів до страхового стажу позивача.
Що стосується доводів апелянта про те, що прийняття певного рішення в залежності від результатів розгляду поданих заявником документів є дискреційними повноваженнями відповідача, колегія суддів зазначає наступне.
На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
Так, поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Аналогічна позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 05 листопада 2019 року у справі № 817/864/18 та від 11 листопада 2019 року у справі № 818/960/17.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Така правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 12 вересня 2019 року у справі № 0640/4248/18 та від 08 листопада 2019 року у справі №420/914/19.
При цьому слід зазначити, що в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини застосовує підхід, згідно з яким дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Hasanv. Bulgaria» заява №. 30985/96).
Оскільки судами встановлена протиправність дій відповідачів щодо не зарахування вищезазначених періодів до трудового стажу, належним способом захисту порушених прав позивача є саме зобов`язання відновити виплату пенсії позивачу.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.
Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не бачив необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається. 
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,    
                                             П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області залишити без задоволення.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року   у справі № 260/6128/24 залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. П. Нос