УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2025 року
м. Київ
справа № 344/20433/23
провадження № 51-360ск25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 18 листопада 2024 року у кримінальному провадженні № 12023091010002481 щодо 
ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  громадянина України, уродженця і жителя 
АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2022 року 
за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) 
до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, звільненого 06 січня 2023 року по відбуттю строку покарання,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 
ст. 186 КК.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 18 червня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 листопада 2024 року, ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 4 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 
7 років.
Вирішено питання щодо цивільного позову, долі речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 02 серпня 2023 року приблизно о 10:30, перебуваючи у закинутій прибудові, розташованій 
на вул. Набережній ім. Василя Стефаника, 40В у м. Івано-Франківську, зустрівши потерпілого ОСОБА_5 , який на плечі тримав свою сумку-барсетку темно коричневого кольору, реалізуючи свій раптово виниклий неправомірний умисел, спрямований на відкрите заволодіння чужим майном, умисно повторно з метою незаконного збагачення, з корисливих спонукань, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи настання таких наслідків, у період дії на території України воєнного стану, підійшовши впритул до потерпілого, з метою подолання його волі до опору раптово завдав йому удари кулаками по голові та тілу, застосувавши 
до нього таким чином фізичне насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, спричинивши легкі тілесні ушкодження. Однак ОСОБА_5 почав чинити опір та, вирвавшись від ОСОБА_4 , почав втікати, залишивши 
на місці свою сумку-барсетку з особистими речами. Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 відкрито викрав у потерпілого ОСОБА_5 його майно загальною вартістю 5 547 грн, завдавши потерпілому матеріальну шкоду 
на вказану суму. 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Засуджений ОСОБА_4 у касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати оскаржену ухвалу та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Свої вимоги засуджений мотивує тим, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. 419 КПК не навів підстав, з яких визнав доводи поданої апеляційної скарги необґрунтованою. Стверджує, що суд апеляційної інстанції безпідставно 
не застосував до нього положення ст. 69 КК та не призначив більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, внаслідок чого призначене йому покарання є явно несправедливим через суворість. Зауважує, що поза увагою суду залишились фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, повне визнання вини, щире каяття, добровільне відшкодування шкоди потерпілому, його стан здоров`я. 
 
Мотиви суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, 
що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення 
у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи засудженого ОСОБА_4 щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість, а також про можливість застосування до нього положень ст. 69 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, 
а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, 
їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно 
до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і 
не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                       в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції,                 а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Статтею 69 КК регламентовано, що за наявності декількох обставин, 
що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, 
не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, 
що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається зі змісту вироку, суд першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий 
за вчинення корисливих злочинів, що може свідчити про його стійку направленість на вчинення злочинів даної категорії, не перебував на обліках у нарколога або психіатра; а також його вік, стан здоров`я; взяв до уваги наявність обставин, 
що пом`якшують покарання, якими визнав каяття у вчиненому, добровільне відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди, що заявлена потерпілим, 
відсутність обтяжуючих покарання обставин.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов переконання, що покарання обвинуваченому слід призначити в межах санкції ч. 4 ст. 186 КК у виді позбавлення волі, зазначивши, що саме таке покарання буде необхідне та достатнє для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо  ОСОБА_4 
за апеляційними скаргами сторони захисту, доводи яких аналогічні доводам 
у касаційній скарзі засудженого, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.
При цьому суд зазначив, що призначення більш м`якого покарання ОСОБА_4 з урахуванням всіх фактичних обставин кримінального провадження у їх сукупності не відповідатиме цілям, передбаченим ст. 50 КК, та загальним засадам призначення покарання, що визначені ст. 65 КК.
Також суд вказав на те, що застосування ст. 69 КК можливе лише за наявності 
у кримінальному провадженні виняткових обставин, які дають підстави розраховувати на досягнення мети покарання. Водночас наявні обставини, 
що пом`якшують покарання, мають істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого. Ці обставини надають специфічних особливостей, які свідчать, що вчинене діяння виходить за межі типових злочинів такого виду і ступінь його тяжкості порівняно 
з ними значно менший.
В цьому кримінальному провадженні, як зазначив суд, визнані судом першої інстанції обставини, які пом`якшують покарання, з урахуванням даних про особу обвинуваченого та з огляду на інші обставини кримінального провадження 
у сукупності не дають підстав для переконливого висновку про можливість застосування ст. 69 КК та призначення ОСОБА_4 більш м`якого покарання.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що призначене обвинуваченому ОСОБА_4 покарання за ч. 4 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк 
7 років з урахуванням всіх фактичних обставин кримінального провадження є таким, що відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами. Саме таке покарання є законним та справедливим, відповідає принципам індивідуалізації покарання та гуманізму, є балансом між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Постановлена у кримінальному провадженні ухвала є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено мотиви, 
з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час її постановлення. 
З наведеними висновками в оскарженій ухвалі погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Таким чином, Суд не вбачає підстав для скасування оскарженої ухвали внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість. 
В касаційній скарзі засудженого не наведено переконливих доводів 
на обґрунтування невиправданої суворості призначеного йому покарання та необхідності зміни покарання шляхом застосування положень ст. 69 КК.
Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, 
які були би безумовними підставами для скасування оскарженої ухвали, касаційна скарга засудженого не містить.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,
постановив:
Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 18 листопада 2024 року щодо нього.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                         ОСОБА_3