справа № 372/629/24
провадження № 22-ц/824/2272/2025
головуючий у суді І інстанції Висоцька Г.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
         11 лютого 2025 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РОЗА-Л» на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 квітня 2024 року та додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 квітня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕРЕМЕЗНА-АГРО» до Товариства з обмеженою відповідальністю «РОЗА-Л», третя особа - ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2024 року позивач ТОВ «ДЕРЕМЕЗНА-АГРО» звернувся до суду із позовом до ТОВ «РОЗА-Л» про витребування земельної ділянки, що належить третій особі ОСОБА_1 .
В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 1 серпня 2015 року між ТОВ «Деремезна-Агро» та ОСОБА_1 було укладено договір оренди землі № 161 на земельну ділянку, на підставі якого державним реєстратором винесено рішення від 10 серпня 2015 року №23542349 та до Державного реєстру прав на нерухоме майно (внесено запис про інше речове право № 10743763 (спеціальний розділ) від 7 серпня 2015 року на земельну ділянку за ТОВ «Деремезна-Агро».
7 квітня 2017 року наказом Міністерства юстиції України № 1184/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» скасовано рішення від 10 серпня 2015 року № 23542349. 10 квітня 2017 Департамент державної реєстрації скасував в Державному реєстрі прав запис про інше речове право № 10743763. 28 грудня 2020 року між ТОВ «РОЗА-Л» та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі № б/н на спірну земельну ділянку площею 4,1248 га строком на 10 років, на підставі якого до Державного реєстру прав внесено запис про інше речове право № 47281031. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 жовтня 2022 року у справі № 372/1072/20, визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства юстиції України № 1184/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» від 7 квітня 2017 року, зокрема, в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10 серпня 2015 року № 23542349, та скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно скасування державної реєстрації іншого речового права № 10743763 (спеціальний розділ) від 7 серпня 2015 року. 3 листопада 2023 між ТОВ «Деремезна-Агро» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду про внесення змін та доповнень до договору оренди землі № 161 від 1 серпня 2015 року, за якою, зокрема, збільшено (продовжено) строк дії договору на 16 років з моменту підписання цієї додаткової угоди, тобто до 3 листопада 2039 року.
Право оренди ТОВ «Деремезна-Агро» на земельну ділянку з кадастровим номером 3223183000:02:006:0013 є дійсним, а тому ця земельна ділянка підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння та користування на користь позивача.
Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 квітня 2024 року позовні вимоги задоволено.
Витребувано на користь ТОВ «Деремезна-Агро» у його тимчасове (строкове) володіння та користування земельну ділянку з кадастровим номером 3223183000:02:006:0013, орендарем якої є ТОВ «Деремезна-Агро», згідно з договором оренди від 1 серпня 2015 року №161, укладеним між ТОВ «Деремезна-Агро»  та ОСОБА_1 .
Стягнуто із ТОВ «РОЗА-Л» про витребування земельної ділянки на користь ТОВ  «Деремезна-Агро» судовий збір у розмірі 3028 грн.
23 квітня 2024 року представником позивача було подано заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій останній просив вирішити питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу та стягнути із ТОВ «РОЗА-Л» на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 15 000 грн.
Додатковим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30 квітня 2024 року заяву представника ТОВ Деремезна-Агро» - Плаксій Романа Володимировича про ухвалення додаткового рішення задоволено.
Ухвалено додаткове рішення у справі за позовом ТОВ «Деремезна-Агро»  до ТОВ «РОЗА-Л» про витребування земельної ділянки, третя особа - ОСОБА_1 .
Стягнуто із ТОВ «РОЗА-Л» на користь ТОВ Деремезна-Агро» витрати на правничу (правову) допомогу у розмірі 15 000 грн.
31 травня 2024 року відповідач звернувся до суду першої інстанції з заявою про перегляд заочного рішення.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 18 липня 2024 року заяву ТОВ «РОЗА-Л» - Клапчука Федора Петровича про перегляд заочного рішення - залишено без задоволення на підставі п. 1 ч. 3 ст. 287 ЦПК України.
Не погоджуючись із указаними рішеннями представник ТОВ «РОЗА-Л» - Клапчук Федір Петрович звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що договір оренди земельної ділянки від 1 серпня 2015 року N° 161 між ТОВ «Деремезна-Агро» та ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 4,248 га з кадастровим номером 3223183000:02:006:0013 фактично укладений не був, оскільки ОСОБА_1 його не підписувала та не виявляла свого волевиявлення на настання наслідків, що цим договором обумовлені.
Вважає, що суд дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для витребування у відповідача на користь позивача земельної ділянки з кадастровим номером 3223183000:02:006:0013, оскільки право оренди позивача на зазначену земельну ділянку не виникло в силу недодержання вимог закону. Суд вказаної обставини не встановив, тобто неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а тому заочне рішення має бути переглянуте і скасоване.
22 жовтня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ТОВ «Деремезна-Агро» - адвоката          Плаксій Р.М., в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вказує, що ані ОСОБА_1 , а ні представником TOB «РОЗА-Л» не було подано до суду висновку почеркознавчої експертизи, якою встановлено, що підписи в договорі оренди землі від 1 серпня 2015 року № 161 та додатковій угоді від 3 листопада 2023 року виконані не ОСОБА_1 , а також не подавалося до суду клопотання про призначення відповідної почеркознавчої експертизи.
Таким чином вважає, що апелянт не надав суду достатніх, беззаперечних, належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 власноручно не підписувала та не давала своєї згоди на укладення договору оренди землі від 1 серпня 2015 року № 161 та додаткової угоди від 3 листопада 2023 року.
У судове засідання учасники справи не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, що підтверджується звітом про доставку поштової кореспонденції суду. 
7 лютого 2025 року на адресу Київського апеляційного суду від представника ТОВ «ДЕРЕМЕЗНА-АГРО» - адвоката Плаксія Р.В. надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача.
11 лютого 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання від представника ТОВ «РОЗА-Л» - адвоката Клапчука Ф.П. про відкладення розгляду справи.
В обґрунтування клопотання адвокат посилається на те, що перебуває на лікарняному, а тому не може бути присутнім на судовому засіданні.
Вирішуючи клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні з урахуванням наступного.
Як вбачається із клопотання про відкладення розгляду справи, до нього надано докази перебування адвоката на лікарняному у період з 31 січня 2025 року по 4 лютого 2025 року та у період з 5 лютого 2025 року по 7 лютого 2025 року. В той же час, адвокатом не було надано доказів перебування на лікарняному саме станом на час розгляду справи (11 лютого 2025 року).
Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Каракуця проти України", заява № 18986/06, від 16 лютого 2017 року).
Праву особи на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу; заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.
Апеляційним судом враховано, що стороною заявника викладено свої письмові доводи і міркування щодо незгоди з оскаржуваними судовими рішенням у апеляційному суді. Ні в апеляційній скарзі, ні в клопотанні про відкладення розгляду справи не зазначено жодних нових обставин, які унеможливлюють розгляд справи за наявними матеріалами за відсутності сторони заявника.
Крім того, відмовляючи у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи апеляційний суд виходить із тих обставин, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору  у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.
Стороною заявника не указані причини, які унеможливлюють вирішення спору за відсутності представника.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників, що не з`явились.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 , на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №313659 від 1 березня 2011 року, є власником земельної ділянки площею 4,1248 га з кадастровим номером 3223183000:02:006:0013, яка знаходиться на території Обухівської міської ради (колишньої Деремезнянської сільської ради) Обухівського району Київської області.
1 серпня 2015 року між ТОВ «Деремезна-Агро» та ОСОБА_1 було укладено договір оренди землі № 161 на земельну ділянку площею 4,1248 га з кадастровим номером 3223183000:02:006:0013 строком на 10 років, на підставі якого державним реєстратором управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області Хибою А.В. було винесено рішення від 10 серпня 2015 року № 23542349 та до Державного реєстру прав на нерухоме майно (надалі - Державний реєстр прав) внесено запис про інше речове право № 10743763 (спеціальний розділ) від 7 серпня 2015 року на земельну ділянку за ТОВ «Деремезна-Агро».
7 квітня 2017 року наказом Міністерства юстиції України № 1184/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» скасовано рішення від 10 серпня 2015 року № 23542349, прийняте державним реєстратором управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області Хибою А.В. (п. 40). Виконання наказу покладено на Департамент державної реєстрації та нотаріату (п. 126).
10 квітня 2017 року Департамент державної реєстрації скасував в Державному реєстрі прав запис про інше речове право № 10743763 (спеціальний розділ) від 7 серпня 2015 року.
28 грудня 2020 року між ТОВ «РОЗА-Л» та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі № б/н на земельну ділянку площею 4,1248 га з кадастровим номером 3223183000:02:006:0013 строком на 10 років, на підставі якого до Державного реєстру прав внесено запис про інше речове право № 47281031 від 5 липня 2022 року на земельну ділянку за ТОВ «РОЗА-Л» до 28 грудня 2030 року.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 жовтня 2022 року у справі № 372/1072/20, залишеним в силі постановою Київського апеляційного суду від 24 травня 2023 року, визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства юстиції України №1184/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» від 07.04.2017 року, зокрема, в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10 серпня 2015 року № 23542349, прийнятого державним реєстратором управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області Хибою А.В., та скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно скасування державної реєстрації іншого речового права № 10743763 (спеціальний розділ) від 7 серпня 2015 року.
3 листопада 2023 року між ТОВ «Деремезна-Агро» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду про внесення змін та доповнень до договору оренди землі № 161 від 1 серпня 2015 року, за якою, зокрема, пунктом 2 збільшено (продовжено) строк дії договору на 16 років з моменту підписання цієї додаткової угоди, тобто до 3 листопада 2039 року.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок визнання незаконним і скасування частини наказу Міністерства юстиції України № 1184/5 від 7 квітня 2017 року право оренди позивача за договором оренди землі від 1 серпня 2015 року № 161 є дійсними з моменту внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права оренди ТОВ «ДЕРЕМЕЗНА-АГРО» на спірну земельну ділянку (7 серпня 2015 року), оскільки скасування наказу відновило дію державної реєстрації цього права.
Також суд врахував, що оскільки позивач 7 серпня 2015 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрував своє право оренди на спірну земельну ділянку, то він у праві заявити вимогу про витребування земельної ділянки, задоволення якої повністю поновлює його права орендаря, без визнання недійсним договору оренди землі, укладеного з відповідачем.
           Перевіривши такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.
За умов ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною 2 ст. 631 ЦК України, передбачено, що договір набирає чинності з моменту його укладення.
Тому є правильним висновок суду першої інстанції про те, що оскільки моменти укладення договору та набрання ним чинності збігаються, то з 1 січня 2013 року (редакція ч.3 ст. 640 ЦК України) моментом укладення договорів оренди землі є саме його підписання, якщо сторони договору не передбачили у договорі інше.
Отже, з 1 січня 2013 року договір оренди земельної ділянки є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов та його підписання у встановленій простій письмовій формі, якщо інше не узгоджено між сторонами, тобто дотримання сторонами вимог статей 638, 759 та 792 ЦК України та статті 15 Закону 161-ХІУ.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року по справі 357/8277/19.
У ст. 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються спеціальним законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Частиною 1 ст. 93 ЗК України визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (ст. 1 Закону № 161-XIV).
Тобто оренда землі - це тимчасове (строкове) володіння та користування земельною ділянкою орендарем, на підставі договору оренди землі, укладеного між власником цієї земельної ділянки та орендарем.
За вимог ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст. 126 ЗК України).
Тобто використання земельної ділянки неможливе без державної реєстрації права оренди, оскільки відсутні правові підстави для цього.
Матеріалами справи встановлено, що на виконання зазначених вимог, на підставі договору оренди землі, укладеного з ТОВ «ДЕРЕМЕЗНА-АГРО», державним реєстратором до Державного реєстру прав було внесено запис про інше речове право на спірну земельну ділянку за ТОВ «ДЕРЕМЕЗНА-АГРО».
Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про оренду землі» (надалі - Закон № 161-XIV).
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону № 161-XIV, строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Дата закінчення дії договору оренди обчислюється від дати його укладення. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права.
За умов договору оренди землі від 1 серпня 2015 року, зі змінами від 3 листопада 2023 року, строк їх дії до 3 листопада 2039 року.
Відповідно до ст. 629 ЦК Кодексу, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
З моменту укладення договору оренди землі в орендодавця виникає зобов`язання передати орендарю земельну ділянку в користування на визначений у договорі строк, а в орендаря - отримати право на користування земельною ділянкою.
Згідно п. 2-3 ч. 2 ст. 24 Закону № 161-ХГУ, орендодавець зобов`язаний: при передачі земельної ділянки в оренду забезпечувати відповідно до закону реалізацію прав третіх осіб щодо орендованої земельної ділянки; не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою.
За умов ст. 25 Закону № 161-ХГУ орендар земельної ділянки має право: самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі; отримувати продукцію і доходи.
Відповідно до ч. 1-2 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, а припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Згідно умов п. 12.2 договору оренди, ч. 1-2 ст. 31 Закону № 161-ХГУ та п. «а», «в», «е» ч. 1 ст. 141 ЗКУ, підставами для автоматичного припинення права користування спірною земельною ділянкою є: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; ліквідації юридичної особи-орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом.
За умов п. 12.3 та 12.5 договору оренди, ч. 3 ст. 31, ст. 32 Закону № 161-XIV та п. «б», «г», «ґ», «д», «є» ч. 1 ст. 141 ЗКУ, договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін або на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору. При цьому обов`язковою вимогою для дострокового розірвання договорів оренди є укладення відповідних угод між сторонами або наявність відповідного рішення суд.
Відповідно до умов п. 12.4 договору оренди, ч. 4 ст. 31 Закону № 161-XIV, розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається.
Судом встановлено, що між сторонами не укладалися угоди щодо дострокового припинення договору оренди, в судовому порядку договір оренди не припинявся та недійсним не визнавався.
Наказом Міністерства юстиції України № 1184/5 від 7 квітня 2017 року скасовано рішення державних реєстраторів про державну реєстрацію права оренди за позивачем, в тому числі і на спірну земельну ділянку, та скасовано в Державному реєстрі прав відповідний запис про інше речове право.
Водночас, наказом Міністерства юстиції України № 1184/5 від 7 квітня 2017 року скасовано рішення державних реєстраторів про державну реєстрацію права оренди за позивачем, в тому числі і на спірну земельну ділянку, та скасовано в Державному реєстрі прав відповідний запис про інше речове право 7 квітня 2017 року, зокрема, в частині скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірну земельну ділянку та скасовано в Державному реєстрі прав скасування відповідної державної реєстрації іншого речового права.
Визнання незаконним та скасування рішення органу державної влади унеможливлює його застосування саме з моменту його прийняття. Даний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у поставові від 10 березня 2020 року по справі №160/1088/19.
Тому колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду про те, що внаслідок визнання незаконним і скасування частини наказу Міністерства юстиції України № 1184/5 від 7 квітня 2017 року право оренди позивача за договором оренди землі від 1 серпня 2015 року № 161 є дійсними з моменту внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права оренди ТОВ «ДЕРЕМЕЗНА-АГРО» на спірну земельну ділянку (7 серпня 2015 року), оскільки скасування наказу відновило дію державної реєстрації цього права.
Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року по справі 357/8277/19.
Отже, в силу незаконності частини наказу Міністерства юстиції України № 1184/5 від 7 квітня 2017 року, не настало жодної підстави для припинення зобов`язань орендодавця за договором оренди, що правильно встановлено судом першої інстанції.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (частина друга статті 24 Закону № 161-ХГУ); укладення договору оренди земельної ділянки під час дії іншого договору оренди цього ж об`єкта може перешкоджати первинному орендареві реалізувати його право користування відповідною ділянкою (постанови від 20 березня 2019 року у справі № 587/2110/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 587/2135/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 587/2331/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18).
Однак, орендодавець уклала договір оренди землі на цю ж саму земельну ділянку з відповідачем.
Закон пов`язує виникнення права оренди земельної ділянки з моментом державної реєстрації цього речового права (постанова Верховного Суду від 28.09.2022 року у справі №663/1651/21).
Функцією державної реєстрації права оренди земельної ділянки є оголошення належності права володіння та користування на цю ділянку майна певній особі - орендарю.
Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі №48/340, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19).
З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна державна реєстрація права оренди на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння та користування ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право оренди, визнається фактичним володільцем та користувачем земельної ділянки. При цьому державна реєстрація права оренди на земельну ділянку створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта права володіння та користування цією ділянкою (як складових права власності).
5 липня 2022 року в Державному реєстрі прав було здійснено державну реєстрацію права оренди за ТОВ «РОЗА-Л» на спірну земельну ділянку.
Суд першої інстанції правильно вказав на те, що з 5 липня 2022 року спірна земельна ділянка вважається переданою відповідачеві, а тому власник земельних ділянок та відповідач, до закінчення строку дії договору оренди, укладеного з позивачем, вчинили дії, які перешкоджають ТОВ «ДЕРЕМЕЗНА-АГРО» користуватися спірною земельною ділянкою.
Окрім цього, одна й та сама ділянка не може одночасно бути об`єктом оренди за двома різними договорами, укладеними з різними орендарями (висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року по справі № 734/336/17).
Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 конкретизувала власний правовий висновок щодо права орендаря за первинним договором оренди земельної ділянки на захист свого права, визначивши, що якщо під час дії першого договору оренди земельної ділянки був укладений другий договір з іншим орендарем і право останнього зареєстроване, то суд зможе захистити право первинного орендаря тоді, коли на підставі відповідного судового рішення цей орендар зможе зареєструвати своє право оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте таку можливість первинний орендар матиме лише тоді, коли на момент набрання судовим рішенням про задоволення відповідного позову законної сили цей орендар матиме чинне право оренди, зокрема якщо не спливе строк оренди чи буде поновленим первинний договір оренди.
Отже, оскільки за умов договору оренди землі від 1 серпня 2015 року, зі змінами від 3 листопада 2023 року, строк його дії закінчується 3 листопада 2039 року, то на час ухвалення рішення суду позивач, як первинний орендар, матиме чинне право оренди та зможе його зареєструвати.
В апеляційній скарзі апелянт стверджує, що ОСОБА_1 не підписувала та не давала своєї згоди на укладення договору оренди землі від 1 серпня 2015 року № 161 та додаткової угоди від 3 листопада 2023 року, отже ці договори не були укладені, а правовідносини за ними не виникли, тому відсутні підстави для витребування земельної ділянки на користь позивача.
В той же час, апелянт залишив поза увагою, що за загальними правилами доказування, визначеними ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися,на припущеннях.           
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В постановах Верховного Суду від 6 жовтня 2019 року у справі № 656/382/16-ц та від 22 січня 2021 року у справі № 372/1662/18 викладено висновок, за яким належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував факт підписання саме правочину, може бути лише висновок почеркознавчої експертизи.
В той же час, а ні ОСОБА_1 , а ні представником TOB «РОЗА-Л» не було подано до суду висновку почеркознавчої експертизи, якою встановлено, що підписи в договорі оренди землі від 1 серпня 2015 року № 161 та додатковій угоді від 3 листопада 2023 року виконані не ОСОБА_1 .
Крім того,  а ні ОСОБА_1 , а ні представник TOB «РОЗА-Л» не звертався до суду з клопотання про призначення відповідної почеркознавчої експертизи. 
Таким чином, апелянт не надав суду достатніх, беззаперечних, належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 власноручно не підписувала та не давала своєї згоди на укладення договору оренди землі від 1 серпня 2015 року№ 161 та додатковій угоді від 3 листопада 2023 року.
Водночас, ч. 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 жовтня 2022 року у справі № 372/1072/20, залишеним в силі постановою Київського апеляційного суду від 24 травня 2023 року, за участі, зокрема, тих самих осіб, встановлено: «1 серпня 2015 року між ТОВ «Деремезна-Агро» та ОСОБА_1 було укладено договір оренди землі N° 161 на земельну ділянку площею 4,1248 га, яка знаходиться на території Деремезнянської сільської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер 3223183000:02:006:0013, строком на 10 років...».
Отже, ця обставина в даній цивільній справі є преюдиційним фактом.
В постанові КЦС ВС від 19 грудня 2019 року по справі №520/11429/17 зазначається, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
Суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судового рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Таким чином, обставина, що між ТОВ «Деремезна-Агро» та ОСОБА_1 було укладено договір оренди землі від 1 серпня 2015 року № 161, є преюдиційною, а отже не підлягає доказуванню при розгляді справи, яка переглядається.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року по справі 357/8277/19 вказано: «Щодо вимоги про витребування земельної ділянки в третьої особи, то первісний орендар може заявити таку вимогу лише в тому разі, якщо він (первісний орендар) зареєстрував своє право оренди. Проте «витребування земельної ділянки» не є наслідком визнання недійсним договору оренди, на підставі якого було здійснено державну реєстрацію права оренди наступним орендарем. У разі укладення договору оренди земельної ділянки в період чинності попереднього договору оренди оскаржуваний договір оренди може бути визнано недійсним, однак у вказаному випадку позивач заявив вимогу про витребування земельної ділянки, задоволення якої повністю поновлює його права орендаря.».
Відповідно до ч. 2 та п. «д» ч. 3 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом застосування інших, передбачених законом, способів
Оскільки зареєстроване право оренди землі є речовим правом, то і способи захисту такого права можуть бути такими, що притаманні речовим правам.
У відносинах оренди визнається право орендаря на абсолютний захист від порушення його права на орендоване майно третіми особами; на збереження сили договору оренди при переході права власності на орендоване майно до іншої особи (право слідування).
У статті 27 Закону № 161-ХГУ як у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, так і на час подання цього позову, передбачено, що орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Орендар в установленому законом порядку має право витребувати орендовану земельну ділянку з будь-якого незаконного володіння та користування, на усунення перешкод у користуванні нею, відшкодування шкоди, заподіяної земельній ділянці будь-якими особами.
Отже суд першої інстанції також дійшов до обґрунтованого висновку про те, що оскільки позивач 7 серпня 2015 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрував своє право оренди на спірну земельну ділянку, то він у праві заявити вимогу про витребування земельної ділянки, задоволення якої повністю поновлює його права орендаря, без визнання недійсним договору оренди землі, укладеного з відповідачем.
У контексті спору щодо земельної ділянки, переданої в оренду, тимчасовим володільцем та користувачем такої земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право оренди землі, а відтак неволодіючий орендар, право оренди якого порушено, може скористатися спеціальним способом захисту, який передбачено спеціальним законом, а саме статтею 27 Закону № 161-ХГУ, на підставі якої він може витребувати земельну ділянку із чужого незаконного володіння та користування.
Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року по справі 357/8277/19.
Враховуючи викладене, суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі і доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, а зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції.
Також колегія суддів не вбачає підстав для скасування додаткового рішення суду першої інстанції, оскільки апеляційна скарга сторони відповідача не містить таких доводів взагалі.
Крім того, оскільки за результатами розгляду справи, апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишено без змін, тому відсутні підстави для скасування додаткового рішення суду першої інстанції.
У відзиві на апеляційну скаргу, сторона позивача також просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу за розгляд справи в апеляційному суді у розмірі 10 000 грн.
Як свідчать матеріали справи, 29 січня 2024 року між позивачем та АБ «Романа Плаксія» було укладено договір про надання правової допомоги № 126/Ц (а.с.82-83).
Відповідно до копії акта про надання правничої допомоги від 22 жовтня 2024 року АБ «Романа Плаксія» надало позивачу правничу допомогу на суму 10 000 грн. Також в акті наведено перелік наданих послуг (а.с.173).
Згідно розрахунку витрат на правничу допомогу від 22 жовтня 2024 року адвокат надав позивачу правничу допомогу на суму 10 000 грн (а.с.181).
Згідно рахунка №3-2-126/Ц від 22 жовтня 2024  року сума за надання правничої допомоги становить 10 000 грн (а.с. 180).
Також в якості доказів стороною позивача надано докази направлення відзиву із доказами понесення витрат на правничу допомогу стороні відповідача.
Таким чином, на переконання колегії суддів витрати на правничу допомогу понесені стороною позивача у апеляційному суді підтверджені належними доказами та підлягають стягненню.
Сторона відповідача заперечень на такі витрати до Київського апеляційного суду не подала з урахуванням того, що відзив із додатками їй було направлено ще 22 жовтня 2024 року (а.с.177).
Колегія суддів також не встановила підстав для визнання наданого обсягу послуг, що є нерозумним та не є необхідним.
Таким чином, витрати за надання правничої допомоги наданої позивачу в суді першої інстанції підлягають стягненню з відповідача у заявленому розмірі 10 000 грн.
 
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РОЗА-Л» залишити без задоволення.
Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 квітня 2024 року та додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 квітня 2024 року залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «РОЗА-Л»  (код ЄДРПОУ 39633783) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕРЕМЕЗНА-АГРО» (код ЄДРПОУ 39046613) витрати на правничу допомогу за розгляд справи в апеляційному суді у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                 Т.О. Писана
 
Судді                                                                             К.П. Приходько
 
                                                                                       С.О. Журба