ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/962/22  Номер провадження 22-ц/814/17/25	Головуючий у 1-й інстанції Андрієнко  Г.В.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого судді: Триголова В.М. 
суддів:Панченко О.О. ., Обідіної О.І., 
секретаря: Старчик Є.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Євграфової Олександри Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 01 березня 2022 року, по справі за  позовом ОСОБА_1 до Зінківського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) №2 «Сонечко» Зінківської міської ради, третя особа: Відділ освіти та молоді виконавчого комітету Зінківської міської ради Полтавської області про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки
В С Т А Н О В И В :
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до районного суду з даним позовом.
Зазначав, що у період з 03 лютого 2020 року по 02 лютого 2021 року працював на посаді інструктора з фізичного виховання у Зіньківському закладі дошкільної освіти (ясла-садок) № 2 «Сонечко» Зіньківської міської ради Полтавської області. У вказаний заклад був прийнятий на підставі наказу від 21 січня 2020 року на 1 ставку на вакантну посаду інструктора з фізичного виховання по тимчасовому строковому трудовому договору до 02 лютого 2021 року та йому надано 9 тарифний розряд. У червні 2020 року був призваний на строкову службу до лав Збройних Сил України. 25 жовтня 2020 року позивач уклав контракт на військову службу в особливий період та вступив на військову службу за контрактом до 26 жовтня 2023 року. У період з 06 травня 2021 року по 04 серпня 2021 року він безпосередньо брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів у місті Вугледар Донецької області. Позивачу надано статус учасника бойових дій та він продовжує проходити військову службу. Наказом відповідача від 02 лютого 2021 року № 9 позивача звільнено з роботи цього ж дня у зв`язку із закінченням строку трудового договору.
Посилаючись на те, що з вказаним наказом він ознайомлений не був та його не отримував, у день звільнення повного розрахунку з виплати заробітної плати роботодавцем не проведено, заробітну плату йому було перераховано на картковий рахунок лише 12 лютого 2021 року, а також те, що роботодавцем не було видано трудову книжку у день звільнення і затримка, якої становить 252 робочих дні після фактичного звільнення просив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 лютого 2021 року по 01 лютого 2022 року в сумі 58058,28 грн.; стягнути з відповідача понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн. 
Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 01 березня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано недоведеністю позовних вимог.
Рішення оскаржила адвокат Євграфова О.О. в інтересах ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Вважає, що судом першої інстанції взято до уваги докази, надані відповідачем та покладено їх в основу обґрунтування рішення без жодного аналізу зазначених доказів на предмет їх належності, достовірності та достатності, чим порушено норми процесуального права.
Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до слідуючого висновку.
Пунктами 2,3 постанови КМУ від 27 квітня 1993 року « Про трудові книжки працівників» передбачено, що при влаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену у встановленому порядку. Без трудової книжки приймаються на роботу тільки ті особи, які працевлаштовуються вперше.
Трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.
Пунктами 2.3, 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, передбачено, що записи у трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.
Згідно з пунктом 2.27 Інструкції днем звільнення вважається останній день роботи.
Відповідно до положень статті 47 КЗпП України , власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
При зверненні до суду з даними вимогами позивач наголошував на тому, що з 03 лютого 2020 року по 02 лютого 2021 року перебував у трудових правовідносинах з відповідачем.
Згідно з наказом директора Зіньківського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) № 2 «Сонечко» Зіньківської міської ради Полтавської області від 21 січня 2020 року № 165 ОСОБА_2 та укладеним 03 лютого 2020 року трудовим договором позивач ОСОБА_1 був прийнятий на 1 ставку на вакантну посаду інструктора з фізичного виховання з 03 лютого 2020 року по тимчасовому строковому договору до 02 лютого 2021 року та роботодавцем йому надано 9 тарифний розряд у вищевказаному закладі згідно штатного розпису (а. с. 14, 15, 17-20).
Наказом Зіньківського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) № 2 «Сонечко» Зіньківської міської ради Полтавської області від 02 лютого 2021 року № 9 ОСОБА_1 звільнено з посади інструктора з фізичного виховання з 02 лютого 2021 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору (а. с. 16).
Як вбачається з копії довідки про доходи від 25 листопада 2021 року відповідачем здійснено виплати ОСОБА_1 всіх сум, що належать йому при звільненні, і до закінчення з ним строкового трудового договору (до 02 лютого 2021 року) він отримував заробітну плату (а. с. 22).
Відповідно до копії довідки Зінківського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) № 2 «Сонечко» Зінківської міської ради № 43 від 26 листопада 2021 року видно, що ОСОБА_1 звільнений з посади 02 лютого 2021 року та отримав трудову книжку серії НОМЕР_1 з відповідними записами 05 лютого 2021 року, про що свідчить запис № 115 в книзі обліку руху трудових книжок (а. с. 37, 38-39).
Також ці відомості підтверджуються пояснювальними записками ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , які є працівниками Зінківського закладу дошкільної освіти(ясла-садок) № 2«Сонечко» Зінківської міської ради. За змістом їх пояснень, ОСОБА_1 підтвердив, що забрав трудову книжку і вона знаходиться в нього вдома, при цьому трудова книжка видавалась 05 лютого 2021 року під особистий розпис останньому директором ОСОБА_2 та у присутності вказаних осіб (а. с. 34, 35, 36).
Заслуговує на увагу та обставина, що у трудових правовідносинах працівник є слабшою стороною, адже більшість документів формується роботодавцем та їх зміст залежить від волі останнього й дотримання ним вимог законодавства.
Таким чином, колегія суддів вважає, що під час судового розгляду доведений факт перебування сторін у трудових правовідносинах протягом періоду з 03 лютого 2020 року по 02 лютого 2021 року.
Матеріали справи не містять доказів того, що у день звільнення позивачеві була видана належним чином оформлена трудова книжка.
У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. 
Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.
Відповідач вказує, що ОСОБА_1 отримав трудову книжку , що підтверджується відповідним записом №115 від 05.02.2021 в книзі обліку руху трудових книжок .(т.1 а.с.38-39)
Проте , згідно висновку експерта №1368 від 25.04.2024 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи по матеріалам цивільної справи №554/962/22 : Підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Розписка в отриманні трудової книжки» запису «№115» на аркуші «24» Книги обліку трудових книжок і вкладишів до них ( Журнал обліку трудових книжок працівників Зінківського я/с №2») – виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. 
Вказана обставина спростовує твердження відповідача про те , що позивачем особисто під підпис отримано трудову книжку 05.02.2021. Але , при зверненні із позовом ОСОБА_1 не ставить питання про повернення йому трудової книжки , відтак , неможливо вважати, що на час звернення позивача до суду трудова книжка все ще перебувала у відповідача.
Окрім того, скаржником не надано доказів затримки видачі трудової книжки саме з вини роботодавця .
За нормами ч.5 ст. 235 КЗпП України  у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Для застосування до роботодавця відповідальності у вигляді стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого органу; вимушений прогул викликаний затримкою трудової книжки.
Трудове законодавство України побудоване на балансі прав та обов`язків як працівника, так і роботодавця. За положеннями трудового законодавства невиконання зобов`язань, як і зловживання правами, не допускається, а право працівника отримати трудову книжку в день звільнення пов`язується не лише з обов`язком роботодавця видати трудову книжку, а й з обов`язком працівника її забрати, якщо роботодавець створив всі умови для її вчасної видачі.
Таку правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 09 березня 2021 року у справі № 600/121/19.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Реалізація передбаченого статтею 47 КЗпП України права працівника отримати трудову книжку та копію наказу про звільнення кореспондується не лише з обов`язком роботодавця видати вказані документи, а й із добросовісною поведінкою самого працівника, який за наявності відповідної пропозиції роботодавця та фактичної можливості отримати ці документи, не ухиляється від їх отримання.
Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 387/326/20 (провадження № 61-2166св21).
З матеріалів справи слідує , що поскільки позивачем не заявлені позовні вимоги про видачу трудової книжки, місцевий суд прийшов до вірного висновку, що в матеріалах справи відсутні докази протиправних дій відповідача в затримці видачі трудової книжки та не доведено протиправних дій останнього. 
Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивачем не доведено факт затримки видачі трудової книжки відповідачем, та що така бездіяльність відповідача призвела до вимушеного прогулу ОСОБА_1 . Крім того, місцевим судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що на час звільнення позивач перебував на військовій службі за контрактом з 26.10.2020 року до 26.10.2023 року. (а.с.12 т.1), а отже вимушеного прогулу бути не могло.
Відтак, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки.
Так, на час виникнення спірних правовідносин редакція частини п`ятої статті 235 КЗпП України передбачала, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Отже, вказаною нормою на роботодавця покладено відповідальність за порушення вимог законодавства щодо своєчасної видачі працівнику трудової книжки.
Оскільки , доказами по справі не доведено , що трудова книжка не була видана чи направлена на адресу позивача , саме з вини роботодавця, натомість вбачається відсутність заінтересованості позивача у отриманні трудової книжки та недобросовісність дій, оскільки суду не надано відомостей про фактичне отримання трудової книжки, апеляційний суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог є законними і обгрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. 
Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦІК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 , 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу адвоката Євграфової Олександри Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 01 березня 2022 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя :                                                                      В.М.Триголов 

Судді:                                                                            О.О.Панченко
                                                                        
О.І. Обідіна