справа № 755/12922/23                                                 головуючий у суді І інстанції Марфіна Н.В.
провадження № 22-ц/824/3042/2025             суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
18 лютого 2025 року                                                                                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді - Березовенко Р.В., 
суддів:                         Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря   Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Малиновською Вікторією Дмитрівною на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації,-
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Teka-Group Foundation, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила суд:
визнати недостовірною та такою, що порушує честь і гідність позивачки поширену відповідачкою ОСОБА_4 на своїй сторінці в мережі Facebook інформацію («ІНФОРМАЦІЯ_3»);
визнати недостовірною та такою, що порушує честь і гідність позивачки інформацію продубльовану/ поширену на порталі «Телеграф» у статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » влаштували ДТП і почали «розборки», поліція ж виявилася безпорадною: подробиці скандалу (фото, відео)» наступного змісту - «жінка на позашляховику влетіла у бік легковика на повній швидкості, …та почала скручувати номери з автомобіля; …вона покинула місце ДТП на 2 години!; …У Кривому Розі «мажори» влаштували ДТП і почали «розборки»;…яка є дочкою потерпілого в аварії чоловіка»;
спростувати недостовірну інформацію: відповідачкою ОСОБА_4 шляхом повідомлення про ухвалене рішення на своїй сторінці Facebook (включаючи публікацію тексту рішення); відповідачем ОСОБА_3 шляхом розміщення тексту рішення на сайті telegraf.com.ua;
стягнути з відповідачки ОСОБА_4 моральну шкоду в сумі 1 000 000,00 грн;
стягнути з відповідачів судові витрати.
Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_6 року відповідачка ОСОБА_4 на своїй сторінці у Facebook створила та розмістила допис з фото і відео-матеріалами, в якому розповіла про обставини ДТП, яка сталась за участі її батька - ОСОБА_5 та позивачки. 
Крім того, посилання на даний допис було розміщене на веб-сайті telegraf.com.ua у статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », поліція ж виявилася безпорадною: подробиці скандалу (фото, відео)». Власником веб-сайту telegraf.com.ua. є відповідач ОСОБА_3 .
Позивачка вказує, що інформація: «а не тоді коли тобі на повній швидкості в бік влітає неадекватна водійка «геліка» є фактичним твердженням і таким чином відповідачка ОСОБА_4 стверджує про перевищення позивачкою швидкості, як про обставину, яка передувала ДТП. При цьому, відсутні документи які б встановлювали швидкість руху позивачки та факт перевищення нею допустимої швидкості. Постанова про встановлення вини позивачки в порушенні ПДД у вигляді перевищення швидкості відсутня.
Інформація: «швидко скручувати номера з мерседеса» є фактичним твердженням з якого вбачається, що після ДТП позивачка почала «скручувати» номера з ТЗ. Однак зазначене не відповідає дійсності, жодні докази наявності такої обставини відсутні. Відсутність номерних знаків на автомобілі, що зафіксовано на фото доданого до допису відповідачки ОСОБА_4 , не доводить вчинення позивачкою таких дій та вчинення цих дій саме після ДТП. 
Інформація: «вона покинула місце ДТП на 2 години!» є фактичним твердженням в якому повідомляється про вчинення позивачкою правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП. Допис не містить доказів про притягнення позивачки до відповідальності за правопорушення у виді залишення місця ДТП. Навпаки, постановою Саксаганського районного суду м. Кривого рогу від 04 липня 2023 року у справі №214/4385/23 провадження у справі про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності за ст. 122-4 КУпАП закрите у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Позивачка відлучалась з місця ДТП з дозволу поліцейських для отримання медичної допомоги, після чого повернулась до місця пригоди. Отже, твердження відповідачки ОСОБА_4 про залишення позивачкою місця ДТП є недостовірною інформацією.
Викладені у дописі відповідачки ОСОБА_4 твердження є домислами автора, які не підтверджені доказами, а тому підлягають визнанню недостовірною інформацією. Викладена інформація не є оціночним судженням, оскільки у ній наводяться конкретні обставини причетності позивачки до спричинення ДТП, скручування номерів, залишення місця ДТП, які можна перевірити на істинність та спростувати.
Стосовно статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_5)», яка була розміщена ІНФОРМАЦІЯ_6 року на порталі «Телеграф», сторона позивача вказує, що інформація: «ІНФОРМАЦІЯ_4» є твердженням про те, що учасниками ДТП були «мажори», тобто кілька людей, і саме вони влаштували ДТП, тобто це сталось з їх вини. Але далі у статті мова йде про ДТП, учасниками якої була позивачка та батько відповідачки ОСОБА_4 , отже викладені у статті обставини не відповідають дійсності.
Оскільки в статті йде мова про позивачку, можна зробити висновок, що твердження «влаштували ДТП» відноситься саме до неї і це можна тлумачити як твердження вини позивачки у вчиненні ДТП.
Застосування у статті словосполучення «яка є дочкою потерпілого в аварії чоловіка» є твердженням яке не відповідає дійсності, оскільки відсутні докази, що батько відповідачки ОСОБА_4 має статус потерпілого в адміністративному чи кримінальному провадженні. 
Інформація: «жінка на позашляховику влетіла у бік легковика на повній швидкості, а потім влаштувала істерику, викликала знайомих «господарів життя» та почала скручувати номери з автомобіля» також не відповідає дійсності з підстав викладених вище.
Інформація у дописі відповідачки ОСОБА_4 на своїй сторінці у Facebook викладена таким чином, що створює негативне враження про позивачку як «неадекватну» особу, яка користується своїм соціальним становищем та матеріальним станом, спричинила ДТП, образила іншого учасника і звернулась за допомогою до «групи підтримки». Це створює негативне уявлення про позивачку як особистість, що знайшло своє відображення у коментарях під дописом.
З огляду на те, що викладена у дописі відповідачки ОСОБА_4 та на веб-сайті telegraf.com.ua. інформація є недостовірною, остання підлягає спростуванню. У своєму дописі відповідачка ОСОБА_4 використала образливі фрази у принизливій та брутальній формі («неадекватна водійка», «номальна людина…але ні», «хамовита мадам»), її допис масово обговорювався в коментарях у неприйнятній формі, що принижує честь та гідність позивачки, тому з відповідачки ОСОБА_4 слід стягнути моральну шкоду в сумі 1 000 000,00 грн.
Ухвалою Дніпровського районного суду від 09 жовтня 2023 року позовну заяву в частині відповідача Teka-Group Foundation та вимог до нього повернуто позивачу.
В ході судового розгляду відповідачка ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позовних вимог. Посилалася на те, що у своєму дописі не вказувала на особу позивачки і жодним чином не ідентифікувала водійку «геліка», а зазначала про життєву ситуацію яка сталась з її батьком. Відповідачка не вказувала на будь-який конкретний показник швидкості, але передала суб`єктивне враження свого батька у момент перед зіткненням. Слова «а не коли тобі на повній швидкості в бік влітає неадекватна водійка «геліка» є оціночними судженнями, яке не підлягають доказуванню чи оскарженню. Крім того, згідно Висновку експерта №2023-2011 в діях позивачки, як водія, вбачаються невідповідності технічного характеру вимогам п. 12.3. ПДР, які перебували в причинному зв`язку з виникненням ДТП, з підстав наведених у дослідницькій частині висновку. При цьому, відповідно до п. 12.3 ПДР, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.
Стосовно скручування номерів на автомобілі відповідачка вказує, що на фото до її допису зафіксовано відсутність номерів на автомобілі позивачки. Позивачка приписує відповідачці твердження, яких остання не робила. Відповідачка не звинувачувала позивачку у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП (залишення місця дорожньо-транспортної пригоди), а зазначала, що вона покинула місце ДТП і це підтверджується самим змістом позову та постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 04 липня 2023 року, в якій чітко зазначено, що позивачка залишала місце ДТП на певний час.
Позивачка спотворює допис відповідачки, видає оціночні судження за фактичні твердження та замість наведення доказів на спростування допису перекладає відповідальність за його доведення на відповідачку. 
Заперечуючи проти стягнення моральної шкоди в сумі 1 000 000,00 грн. вказала, що в своєму дописі вона не ідентифікувала позивачку, а зазначала про життєву ситуацію, яка сталась з її батьком і в пості немає жодних висловлювань в брутальній чи принизливій формі, а є лише оціночна характеристика іншого учасника ДТП виходячи з його подальших дій та бездіяльності (не надання медичної допомоги іншому учаснику ДТП, нецензурна лексика у бік батька відповідачки, не виклик екстрених служб, зняття номерних знаків). Позивачка не вжила тієї поведінки, яка вимагається у відповідній ситуації, зокрема п. 2.10 ПДР, тобто відхилилась від нормального порядку дій і слова та словосполучення «неадекватна», «нормальна людина» вжиті у прямому значенні, відповідно до тлумачного словника, без будь-якого образливого контексту. Так само прикметник «хамовита» був вжитий відповідачкою виключно за результатами надання оцінки діям позивачки, яка у нечемній, нецензурній формі, використовуючи відповідну лексику (мат), висловлювалась у той момент до батька відповідачки. Також розмір моральної шкоди нічим не обґрунтований, не зазначено з яких міркувань виходила позивачка та якими доказами це підтверджується, натомість відповідачкою наведені докази на підтвердження обставин, викладених у її пості щодо ДТП.
У відповіді на відзив від 11 березня 2024 року позивачка вказала, що навіть без прямої вказівки на позивачку із допису можна зрозуміти про кого йде мова, оскільки в дописі зазначені конкретні дані про ДТП та додано фото і відео, на яких присутня позивачка. Контекст допису формує думку про певний факт, що позивачка рухалась з перевищенням швидкості, що стало причиною ДТП, адже вона саме «влетіла» у бік автомобіля. Відповідачка виклала інформацію як факт перебігу подій, що не є оціночним судженням. З аналізу допису не вбачається цитування слів батька відповідачки, допис написаний від імені самої відповідачки. Якби відповідачка передала свої суб`єктивні враження чи свого батька, тоді б формулювання мали інший характер («зі слів батька», «за відчуттями швидкість була перевищена» тощо).
Поданий стороною відповідачки висновок експерта не містить інформації про перевищення позивачкою швидкості руху, натомість з висновку вбачається, що швидкість ТЗ позивачки була 50 км/год, і позивачка, і батько відповідачки порушили ПДР. Перевищення швидкості є адміністративним правопорушенням, але ні висновком експерта, ні рішенням суду не встановлено перевищення швидкості позивачем. Крім того, постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 07 листопада 2023 року саме батька відповідачки визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
На фото до допису відповідачки зафіксований автомобіль позивачки без номерних знаків, натомість твердження відповідачки стосувалось того, що позивачка після ДТП почала їх скручувати. На відео/фото до допису відсутні кадри на підтвердження процесу скручування, тому не можна говорити про те, що вони були зняті після/під час ДТП. Позивачка не оспорює факту відсутності номерних знаків, однак заперечує, що їх зняття відбулось під час ДТП. Поширення інформації про скручування номерних знаків створило хибне враження, що позивачка намагалась уникнути відповідальності, приховати причетність до ДТП. Контекст допису не свідчить, що відповідачка лише повідомила про те, що позивачка на якийсь час поїхала з місця ДТП, адже вона стверджує, що позивачка саме «покинула» місце ДТП і не зазначає про те, що в подальшому позивачка повернулась до місця події. З допису вбачається, що позивачка просто покинула місце ДТП, що по суті є порушенням, передбаченим ст. 122-4 КУпАП. Відповідачка зазначила про те, що позивачка покинула місце ДТП на 2 години і складається враження, що позивачка намагалась покинути місце ДТП для уникнення відповідальності. Відповідачка не вказала причини залишення місяця події (звернення за медичною допомогою та надання дозволу поліцейського на це).
Брутальність та образливість оціночних суджень мають сприйматись в контексті усього тексту допису. Висловлювання «неадекватна водійка» вказує на безвідповідальність, небезпеку, загрозу для інших учасників дорожнього руху та формують негативну оцінку поведінки позивачка в очах оточуючих. Ці слова є принизливими і призвели до образливих висловлювань на адресу позивачки. Висловлювання «нормальна людина» в контексті створює образ позивачки як «ненормальної людини», разом з цим «ненормальний» це, у тому числі, психічно хворий. На переконання позивачки наведені вислови застосовані у значенні «психічно хворої», є образливими та брутальними. Застосовуючи прикметник «хамовита» відповідачка вказує, що позивачка є другосортною людиною, з нижчих соціальних верств і цей прикметник у суспільстві сприймається як приниження особистості. Поширення відповідачкою образливих висловлювань призвело до великої кількості образливих та негативних коментарів на адресу позивачки.
19 березня 2024 року до суду надійшли заперечення сторони відповідача ОСОБА_2 у яких представник відповідачки вказує, що відсутність у пості відповідачки прямого посилання на те, що інформацію їй повідомив батько, не має справляти враження, що відповідачка вказує неправдиву інформацію, оскільки вона не була на місці події, адже з контексту допису цілком зрозуміло, що відповідачка описує те, що запам`ятав, сприйняв та відчув її батько як безпосередній учасник події. Сторона позивача намагається змістити акценти з обставин вчинення ДТП на відсутність в діях позивачки вини установленої відповідним рішенням суду. Відповідачка ніколи не вказувала на відсутність вини батька у ДТП, разом з цим згідно висновку експерта, в даній дорожній обстановці і діях позивачки, як водія, вбачається невідповідність технічного характеру вимогам п. 12.3 ПДР, які перебували у причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. Позивачка не заперечує відсутності номерів на своєму авто, але не вказує коли та за яких обставин вони зникли. Якщо погодитись з позицією позивача про те, що факт «скручування номерів» після ДТП був відсутнім, то тоді вбачається, що позивачка взагалі рухалась на авто без номерних знаків, що теж є адміністративним правопорушення. У пості відповідачки немає висловлювань у брутальній та принизливій формі. Саме позивачка ігнорує контекст змісту написаного, де вжиті словосполучення у прямому та необразливому значенні при описі подій, які мали місце під час ДТП. Так, позивачка маючи відповідну об`єктивну можливість не зменшила швидкість, тобто, продовжила рухатись зі значно більшою швидкістю руху від тієї, яку вимагала дорожня обстановка, що, в тому числі, стало причиною ДТП. Після ДТП позивачка не вчинила дій з надання першої медичної допомоги іншому учаснику ДТП, застосовувала нецензурну лексику у бік батька відповідачки, не викликала відповідних екстрених служб, зняла номерні знаки зі свого автомобіля.
21 травня 2024 року до суду надійшли письмові пояснення сторони відповідача ОСОБА_3 у яких представник просить відмовити у задоволенні позову до ОСОБА_3 посилаючись на те, що інформація розміщення в мережі Інтернет відповідачем є перепостом інформації, без її спотворення та висловлювання власних суджень. Спірна інформація була розміщена на сайті Телеграф із застосуванням прямих посилань на оригінал інформації у ФБ та на її місце розміщення у мережі ФБ, а також із цитуванням частин тексту оригіналу інформації, не перекручуючи його. Відповідач не є автором оспорюваної позивачем інформації та здійснив «перепост» оспорюваної інформації, надавши читачам дослівне відтворення повідомлення сторінки ФБ ІНФОРМАЦІЯ_7.
Відповідач посилається на судову практику згідно якої ЗМІ мають імунітет у разі відтворення матеріалу з інших джерел. Оспорювана позивачем інформація вирвана з контексту і є окремими частинами деяких речень, а не безпосередньо опублікованим текстом. «ІНФОРМАЦІЯ_5)» є заголовком статті, при цьому заголовок є оціночним судженням з огляду на використання слів «мажори», «розборки», є перебільшенням, а також не стосується позивача. Позивач оспорює слова вирвані із тексту заголовку.
Оспорювана інформація «жінка на позашляховику влетіла у бік легковика на повній швидкості…та почала скручувати номери з автомобіля» вирвана із контексту. Про те, що позашляховик врізався у бік легковика, про те, що жінка почала скручувати номери, про погрози неадекватних чоловіків - йдеться на сторінці першоджерела та підтверджується матеріалами справи. Інформація «яка є дочкою потерпілого в аварії чоловіка» також вирвана з контексту. Автор основної публікації є донькою іншого учасника ДТП, вона описала його стан, що він постраждав внаслідок ДТП і тому зроблений логічний висновок, що він є потерпілим з огляду на його моральний та фізичний стан. Інформація «вона покинула місце ДТП на 2 години!» є вирваною з контексту і ці слова є цитатою першоджерела. Якщо аналізувати текст в цілому з точки зору мети його оприлюднення, то вбачається, що спірна публікація є відтворенням інформації, вже раніше поширеної іншою особою та стосується теми дотримання громадського порядку.
Слова, які просить спростувати позивач, не відповідають змісту поширеної інформації, спотворюють зміст оригінальної публікації. Відповідач не поширював відомості у тому контексті, в якому просить спростувати позивач.
Також відповідач вказує, що оспорювана позивачем інформація стосується питань, які становлять суспільний інтерес та є оціночними судженнями, які базуються на фактичних даних. Оспорювана інформація є оцінкою дій донькою учасника ДТП та їх критикою. 
Позивачка не згодна з суб`єктивним відношенням доньки учасника ДТП до ситуації, яка трапилась з її батьком та не згодна із словесною формою викладення подій, які мали місце. Разом з цим, описані події існували і це підтверджується матеріалами справи. Згідно наявного в матеріалах справи висновку експерта, вбачаються невідповідності технічного характеру автомобіля позивача вимогам п. 12.3 ПДР, які перебували в причинному зв`язку з виникненням цієї події. Зокрема, у висновку зазначено, що позивач не зменшила швидкість, хоча була зобов`язана, що і стало причиною ДТП. Позивачка надала суду фотосвітлини, які підтверджують факт відсутності номерних знаків на її автомобілі і маніпулятивно намагається переконати суд, що їздила на автомобілі без номерів до виникнення ДТП, чим вкотре акцентує увагу, що порушувати ПДР для неї не є чимось серйозним і за її логікою керувати авто без номерів справа звичайна і повсякденна. Матеріалами справи підтверджується факт, що позивачка залишала місце ДТП на певний час. Відповідачка ОСОБА_4 є донькою учасника ДТП і її батько також постраждав в результаті ДТП, а його автомобіль отримав пошкодження. В даному випадку йде мова про особу, яка також постраждала внаслідок ДТП, що підтверджується матеріалами справи. Оспорювана позивачем інформація є предметом суспільного інтересу і стосується суспільно значимої мети.
В першоджерелі йде мова про те, що під час ДТП були присутні інші особи, які названі «господарями життя» і які перешкоджали працівникам поліції здійснювати свої повноваження. Цієї інформації позивач не заперечує
Оспорювана позивачем інформація має явний критично-оціночний характер і стосується резонансних подій. Саме тому опублікована гостра критика не перевищує меж допустимої критики щодо позивача, а повідомлення будь-яких даних в межах публікації зумовлене переважаючим суспільним інтересом, порівняно із потребою захисту немайнових прав позивача. Публікація розкриває ситуацію навколо ДТП за участю дорогого автомобіля. Поведінка власниці цього автомобіля під час оформлення ДТП описана першоджерелом як хамовита, а інших осіб, які приїхали на її підтримку, «господарями життя».
В даному випадку громадськість має право контролювати суспільний порядок та отримувати інформацію про події, які його порушують. Вирвані з контексту заголовка статті слова є оціночним судженням з огляду на використання слів «мажори», «розборки».
Текст заголовку не стосується позивача і не містить даних, за якими можна було б зробити висновок, що мова йде саме про позивачку. В тексті використані перебільшення, іронія, тобто мовні конструкції, що не мають на меті привертати увагу до конкретної персони і вказувати на неї.
Використання слів «влетіла», «на повній швидкості» вказує на наявність оціночного судження. Також оціночним судженням є вислів «яка є донькою потерпілого в аварії чоловіка», адже автомобіль батька відповідачки ОСОБА_4 отримав пошкодження внаслідок ДТП і відповідна інформація розкриває зміст ситуації, коли учасник отримав пошкодження, травми, збитки тощо.
В публікації відсутня інформація про матеріали адміністративного провадження, найменування його сторін чи інші юридичні деталі адміністративної справи. Слово «потерпілий» стосується морального і фізичного стану чоловіка, який був учасником ДТП. Слова «вона покинула місце ДТП на 2 години!» підтверджуються фактом відсутності позивача на місці події. Вказані слова є емоційним судженням автора основної публікації (що підтверджує знак оклику), яка виражає свій гнів та незгоду із поведінкою позивача під час оформлення ДТП. Це критика дій позивача, критика безпосереднього ставлення позивача до ситуації, яка сталась, тобто це суб`єктивні судження автора основної публікації з приводу того, як на її думку, мала б реагувати позивачка на ДТП, але так не сталось.
Твердження автора не вийшли за межі дозволеного рівня перебільшення та провокації. Вимоги позивача стосуються інформації, яка є оцінкою дій позивача та їх критикою, що базується на фактах. Поширення інформації, що вже була оприлюднена є участю преси в обговоренні проблем, які становлять громадський інтерес і за здійснення цього права ЗМІ не може бути покараним. В даному спорі відсутня сукупність обставин, які є юридичним складом правопорушення. Поширена інформація відповідає дійсності і на підставі дійсної інформації автором зроблено ряд оціночних суджень. Інформація має значимий суспільний інтерес і за цим критерієм має розцінюватись як оціночні судження в цілому. Оспорювана інформація не перешкоджає позивачу здійснювати його особисті немайнові права. Позивачем не надано доказів в обґрунтування вимог, яким чином поширена інформація порочить його честь та гідність і завдала шкоди його діловій репутації. Інтернет-видання Телеграф задля підтримки демократії та її інституалізації в суспільстві має право поширювати інформацію не лише приємну та милозвучну, а й таку, що може ображати, шокувати чи непокоїти.
29 травня 2024 року до суду надійшли додаткові пояснення сторони позивача, у яких представник вказує, що стаття на веб-сайті Телеграф не відповідає ознакам «перепосту», статтею створено власний художньо оздоблений текст з власними висловлюваннями та окремим цитування допису відповідачки ОСОБА_4 .
Застосування прямих посилань на оригінал і з безпосереднім цитуванням частини тексту, не звільняє від обов`язку спростувати недостовірну інформацію, якщо публікація містить художньо оздоблений текст із новими заголовками, новими твердженнями на спільну тему. 
Положення про імунітет у даному випадку не застосовуються, а наведена стороною відповідача ОСОБА_3 судова практика не є релевантною. Оспорювана інформація не є вирваною із контексту. Не вся інформація, що була поширена у статті оспорюється позивачкою і стосується її, тому стороною позивача наведені окремі фрази і словосполучення, які на її думку є недостовірними.
У статті йде мова про позивачку, адже вона була учасником ДТП, тож безпідставним є твердження про те, що заголовок статті не стосується позивачки. Висловлювання «влаштували» свідчить про фактичне твердження, оскільки з його змісту вбачається, що саме позивачка була винуватицею ДТП.
Стосовно іншої оспорюваної позивачем інформації представник вказує, що відсутні докази наявності у батька відповідачки ОСОБА_4 статусу потерпілого в адміністративному чи кримінальному провадженні. Відсутнє рішення суду про встановлення вини позивачки у вчиненні ДТП та завданні шкоди іншому учаснику. Щодо швидкості автомобіля позивачки, відповідач не переконався у достовірності такого факту. Метою статті є - повідомити про порушення ПДР позивачкою та намагання уникнути нею відповідальності. Ні висновком експерта, ні рішенням суду не встановлено перевищення швидкості позивачем. Саме батька відповідачки ОСОБА_4 було визнано винним у спричиненні ДТП.
Позивач не може надати докази того, що вона не скручувала номерів безпосередньо під час ДТП, адже не можливо надати докази події, що не відбулась. Із контексту статті слідує, що позивачка влаштувала ДТП, перевищила швидкість, покинула місце ДТП, а інший учасник постраждав. Тобто слідує, що наявний один винуватець ДТП та одна постраждала особа. 
Стосовно батька відповідачки ОСОБА_4 вживається слово «потерпілий», а стосовно позивачки, яка отримала травму коліна, таке зазначення відсутнє. Якби малося на увазі «потерпілий» не в значенні процесуального статусу, то таке слово використовувалося б щодо обох учасників ДТП. Наявності суспільного резонансу у ситуації, що сталась не вбачається, оскільки мова йде про взаємодію двох громадян (які не є публічними особами) під час ДТП, і суспільний порядок жодним чином не порушувався.
Позивач не була і не є публічним діячем, а тому межа критики позивача, як пересічного громадянина, не є аналогічною межі допустимої критики відносно публічної особи. Причиною контролювати суспільний порядок не може слугувати фінансове становище позивачки та модель її авто. Заголовок є структурним елементом статті, сприймається разом зі змістом статті і оскільки стаття містила посилання на першоджерело, то з контексту зрозуміло, що мова в заголовку йде саме про позивачку. У матеріалах справи наявні докази, що інформація порочить честь позивачки, адже в Інтернеті багато коментарів негативного та образливого характеру щодо позивачки.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, представниця ОСОБА_1 - адвокатка Малиновська Вікторія Дмитрівна 03 жовтня 2024 року через систему Електронний суд подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 вересня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Підтримавши доводи позовної заяви, апелянт вказала на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку наявним у справі доказам.
Зазначила, що районним судом не були оцінені твердження в контексті всієї публікації. Досліджуючи спірні твердження, суд не здійснив їх оцінку через призму всієї публікації та як наслідок, прийшов до висновку про наявність ознак оціночного судження, а не фактичного твердження.
Судом не враховано, що з твердження Відповідача-2 «ІНФОРМАЦІЯ_4»», та тлумачення слова «влаштували» можна зробити висновок, що: учасниками ДТП були «мажори», тобто кілька людей; саме ці «мажори» і влаштували ДТП, тобто це сталось за їх вини.
Проте, надалі в публікації йде мова про ДТП, учасниками якої були лише Позивач та батько Відповідача-1. У статті стверджується, що «мажори» влаштували ДТП та розборки, що не відповідає дійсності, адже окрім «потерпілого в аварії чоловіка» була лише Позивачка.
Виклад інформації в публікації стосується саме Позивачки та другого водія -учасника ДТП, а тому можна зробити висновок, що твердження «влаштували ДТП» відноситься саме до Позивачки. Фактично, це тлумачиться як твердження про наявність вини Позивачки у вчиненні ДТП.
Висловлювання містить конкретні фактичні дані, які спростовуються тим, що відсутнє судове рішення щодо встановлення вини Позивачки у вчиненні ДТП. Також це висловлювання не є дослівним відтворенням допису Відповідача-1, а є власними твердженнями Відповідача-2.
Вважає, що місцевий суд безпідставно визнав недопустимим доказом висновок №15213 ТОВ «Київський експертно-дослідний центр» як такий, що відноситься до криміналістичних експертиз та має проводитися державною установою, адже такий висновок було подано як доказ в межах цивільного судочинстві у розрізі спору про захист честі та гідності. Тобто категорія спору ніяк не пов`язана з кримінальним процесом та криміналістичною спрямованістю.
Крім того, експерт Ткачук І. А., що проводила експертизу, має кваліфікацію судового експерта за спеціальністю 1.2. «Лінгвістичне дослідження мовлення», є фахівцем державної спеціалізованої установи, а саме Київського НДІСЕ та Кваліфікаційної палати Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України, що підтверджується інформацією з Реєстру атестованих судових експертів долученою до апеляційної скарги.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Малиновською Вікторією Дмитрівною на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
09 грудня 2024 року представник відповідачки ОСОБА_4 - адвокат Сулига Станіслав Олегович подав відзив, у якому заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
12 грудня 2024 року представниця ОСОБА_3 - адвокатка Сич Марія Віталіївна подала відзив, у якому заперечила проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.
У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_4 - адвокат Сулига Станіслав Олегович заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, з підстав наведених у відзиві.
У судовому засіданні представниця ОСОБА_3 - адвокатка Сич Марія Віталіївна заперечила проти задоволення вимог апеляційної скарги, з підстав наведених у відзиві.
У судове засідання апелянтка ОСОБА_1 не з`явилася, про розгляд справи повідомлена у встановленому законом порядку. Жодних клопотань з приводу неможливості явки у судове засідання до апеляційного суду не подавала.
18 лютого 2024 року адвокат Малиновська В.Д., діючи в інтересах ОСОБА_1 , подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з  участю у судовому засіданні з розгляду іншої судової справи, а також необхідністю ознайомитися з відзивом ОСОБА_4 .
Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).
Судове засідання з розгляду цієї справи призначено о 10-00 год, а судове засідання з розгляду справи за участю представника у іншому суді призначено на 12-30 год. Обставин за яких представниця апелянта не має можливості брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у клопотанні не наведено.
Крім того, до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_4 долучено докази його направлення ОСОБА_1 . В ухвалі про призначення справи до розгляду від 13 грудня 2024 року суд зазначив про наявність такого відзиву, однак клопотань про необхідність ознайомлення з матеріалами справи стороною апелянта до судового засідання не заявлялося, про відсутність у апелянта цього відзиву та необхідність ознайомлення з ним/ направлення примірника не повідомлялося.
Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання причини неявки представника Малиновської В.Д. в судове засідання такою, що не є неповажною та не перешкоджає розгляду справи по суті, та з огляду на належне повідомлення про судове засідання учасника справи, з урахуванням категорії справи, та строку її розгляду, ухвалила проводити розгляд справи по суті на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 липня 2023 року у справі №214/4385/23 провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 122-4 КУпАП закрите за відсутністю складу адміністративного правопорушення.
У постанові суд, зокрема, зазначив, що відповідно до протоколу, 16 червня 2023 року об 11-20 год. в м. Кривому Розі на перехресті пр. Миру та вул. Світлогірська, водій автомобіля «MERSEDES-BENZ» з д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом, залишила місце ДТП до якої була причетна. Згідно протоколу, своїми діями ОСОБА_1 порушила п. 2.10а ПДР України. Разом з цим, суд вказав, що з суб`єктивної сторони правопорушення, передбачене ст. 122-4 КУпАП характеризується наявністю виключно прямого умислу. Суд дійшов переконання, що ОСОБА_7 , будучи причетною до ДТП, яка сталася близько 11 год. 20 хв. 16 червня 2023 року, залишилася на місці до прибуття поліцейських, а в подальшому у зв`язку з травмуванням для звернення за медичною допомогою, з дозволу поліцейських, уїхала з місця ДТП, на яке після отримання медичної допомоги знов повернулася і таким чином, суд прийшов до переконання, що водій ОСОБА_7 не порушувала вимог п. 2.10 а Правил.
Постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 листопада 2023 року у справі №214/8438/23 визнано винним ОСОБА_8 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто в сумі 850,00 грн в дохід держави.
У цій постанові суду вказано, що ОСОБА_8 в судовому засіданні свою провину визнав, погодився з обставинами, зазначеними у протоколі, також зазначив, що за його заявою судовим експертом Автономовим М.В. проведено автотехнічне дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди по матеріалам справи про адміністративне правопорушення №214/8438/23 і у наданому висновку експерта №2023-2011 зазначено, що у діях водія ОСОБА_1 також є невідповідність вимогам ПДР України, в зв`язку з чим ОСОБА_8 вважає, що в ДТП винні обоє водіїв, а не лише він. Суд зазначив, що враховує, що ОСОБА_8 надав суду висновок судового експерта №2023-2011 від 23 листопада 2023 року, здійснений за його заявою, в якому зазначено, що в даній дорожній обстановці в діях водія Mercedes-Benz д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_1 вбачаються невідповідності технічного характеру вимогам п. 12.3 ПДР України, які перебували в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП і так як вище вказаний висновок містить дані щодо наявності адміністративного правопорушення, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, суд прийняв його до уваги та вказав, що оскільки даний висновок також підтверджує вину ОСОБА_8 , але й одночасно вказує на наявність порушень у діях і водія ОСОБА_1 , судом враховується при призначенні покарання.
За змістом копії висновку експерта №2023-2011 від 23 листопада 2023 року, автомобіль позивачки рухався зі швидкістю 50 км/год., зіткнення автомобілів відбулось без застосування гальмування чи відвороту рульового колеса. З технічної точки зору в даній дорожній обстановці водій автомобіля Мерседес ОСОБА_1 з моменту виникнення небезпеки для її руху повинна була діяти відповідно до вимог п. 12.3. ПДР. З технічної точки зору в даній дорожній обстановці водій автомобіля Рено ОСОБА_8 повинен був діяти у відповідності з вимогами п.п. 2.3. б); та 16.6. ПДР. В даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля Мерседес ОСОБА_1 вбачаються невідповідності технічного характеру вимогам п. 12.3. ПДР, які перебували в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП, з підстав наведених в дослідницькій частині висновку. В даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля Рено ОСОБА_8 вбачаються невідповідності технічного характеру вимогам п.п. 2.3. б); 10.1. та 16.6 ПДР, які перебували в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП, з підстав наведених в дослідницькій частині висновку.
ІНФОРМАЦІЯ_6 року відповідачка ОСОБА_2 на власній сторінці у Facebook розмістила пост наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_8».
Того ж дня на веб-сайті telegraf.com.ua. було розміщено статтю із заголовком: «ІНФОРМАЦІЯ_5)» наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_9».
Відмовляючи в задоволенні позову щодо визнання інформації недостовірною суд встановив, що частково наведена інформація підтверджується матеріалами справи, а в іншому містить оціночні судження, вираження суб`єктивної думки і поглядів авторів публікацій, є власним тлумаченням та викладенням інформації через власні погляди авторів, а тому спростуванню не підлягає.
Вказана у публікації ОСОБА_4 інформація містить суб`єктивну оцінку поведінці позивачки, є відображенням оціночних суджень відповідачки щодо якостей позивачки, сформульованих на підставі суб`єктивного аналізу дій позивачки при настанні ДТП, а також є критикою дій останньої з використанням провокативної риторики, яка тим найменш не досягає викладення оціночних суджень у непристойній, брутальній чи принизливій формі, за що законодавством передбачено покладення на відповідача обов`язку з відшкодування моральної шкоди.
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції з нижченаведених підстав.
Відповідно до статей 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Положенням статті 34 Конституції України встановлено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. 
Беручи до уваги зазначені конституційні положення та положення ЦК України слід дійти висновку, що суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18).
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі №381/2767/19, від 20 грудня 2021 року у справі №134/55/19, від 28 червня 2022 року у справі №723/4697/20.
Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також має право на власне тлумачення справи в тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, наддавши їм іншу оцінку.
Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та в такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки й напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.
Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.
Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена в судовому порядку.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Lingens v. Austria» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе».
У пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.
Отже, при оцінці твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (рішення ЄСПЛ від 27 лютого 2001 року у справі «Jerusalem v. Austria» № 26958/95, пункт 43).
Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки й поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положень статті 10 Конвенції.
Свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не лише «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 6 жовтня 2015 року).
Вирішуючи спір про визнання поширеної інформації недостовірною суд має дотримати баланс необхідності втручання в процес реалізації особою права на свободу вираження поглядів.
Так, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їхню правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору.
За змістом позовної заяви та доводів апеляційної скарги, предметом спростування за позицією ОСОБА_7 є висловлювання відповідача ОСОБА_4 наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_10».
Проаналізувавши зміст зазначених висловлювань місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що висловлювання ОСОБА_4 «на повній швидкості», «в бік влітає» не є фактичними твердженнями про винність позивачки у вчиненні будь-яких адміністративних правопорушень, а відповідають характеру оціночних суджень через застосування мовно-стилістичних прийомів викладення тексту.
Слова «неадекватна», «хамовита» хоч і є за своєю природою образливими, але відображають сприйняття ОСОБА_4 ситуації, яка склалася внаслідок ДТП за участю її близької особи, є критичними стосовно причетної до цієї обставини людини - позивачки у справі.
У своїй публікації ОСОБА_4 не ідентифікувала позивачку, тобто не зазначала її прізвище, ім`я та по батькові, номерні знаки, за якими можна було б її ідентифікувати по фото з місця ДТП, з авто позивачки були зняті.
Наявні в матеріалах справи фото-копії з коментарями до публікації ОСОБА_4 не ображають позивачку особисто (не називають її, не місять тегів на неї) та не надають їй характеристику, а зводяться до суб`єктивної оцінки коментаторами будь-яких ДТП та їх учасників, подій у м. Кривий Ріг, їх жителів та ін.
Апеляційний суд також погоджується з правовою оцінкою місцевим судом висловлювання «покинула місце ДТП на 2 години!» як фактичного твердження, що власне не заперечується позивачкою. Публікація не містить ані оцінки цих дій як правопорушення, ані заклику до притягнення позивачки до будь-якого виду юридичної відповідальності.
Щодо висловлювань, вжитих у публікації ОСОБА_3 , апеляційний суд погоджується з районним судом, що слово «потерпілий» вжито поза межами адміністративних чи кримінальних справ, які мають поняття статусу потерпілого. Фактично у ДТП обидва учасники зазнали тілесних ушкоджень, а їх автомобілям завданого матеріального збитку.
Відповідне висловлювання на загал не містить звинувачень щодо позивачки у вчиненні ДТП, не характеризує її як правопорушницю.
За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію», суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.
Водночас суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі всіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства. 
У даному випадку заголовок «ІНФОРМАЦІЯ_4»» вжито автором публікації для привернення уваги, а зміст статті висвітлює погляд ОСОБА_4 на ДТП.
Ураховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено, що поширена інформація є недостовірною, порушує її особисті немайнові права позивача, або завдала шкоди її особистим немайновим благам, а оціночні судження спростуванню не підлягають.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява №14448/88, § 33).
Таку можливість місцевий суд забезпечив, надавши можливість сторонам надати докази і обґрунтування.  
Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).
Згідно з ч. ч. 2, 4 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Частиною 3 ст.367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Колегія суддів не приймає додані апелянтом до апеляційної скарги нові докази у вигляді відомостей з Реєстру атестованих судових експертів, оскільки вони не були подані позивачем до суду першої інстанції з причин, що не є поважними, отже не були предметом дослідження.
При цьому, у постанові від 08 квітня 2024 року у справі №760/5027/21 Верховний Суд надав правову оцінку висновку ТОВ «Київський експертно-дослідний центр» саме при розгляді справи про захист честі, гідності, відшкодування матеріальної та моральної шкоди (тобто предмет спору у справах є подібним), тому вказана правова позиція щодо неприйняття такого висновку, як належного та допустимого доказу була вірно застосована у даній справі судом першої інстанції. 
Інші доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, а зводяться до тлумачення норм права на розсуд апелянта.
Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представницею - адвокаткою Малиновською Вікторією Дмитрівною - залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 вересня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено  21 лютого 2025 року.
 
Головуючий:                                                                                                  Р.В. Березовенко
 
Судді:                                                                                                              О.Ф. Лапчевська
 
                      Г.І. Мостова