Дата документу 26.02.2025 Справа № 331/3249/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №331/3249/23                                       Головуючий у 1 інстанції Яцун О.О.
Провадження № 22-ц/807/465/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
26 лютого 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Подліянової Г.С.,
Полякова О.З.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 доОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі,-

В С Т А Н О В И Л А:
У травні 2023 року позивач ОСОБА_2  звернулася до суду із позовною заявою до Фізичної особи - підприємця  ОСОБА_1 , збільшивши 04 липня 2023 року (а.с.86-88) свої позовні  вимоги про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 02 лютого 2021 року ФОП  ОСОБА_1 її було прийнято на роботу на посаду головного бухгалтера, де вона і працює до цього часу. Позивач зазначає, що починаючи з 16.02.2022 року і до цього часу відповідач по справі не виплачує їй заробітну плату, посилаючись на відсутність коштів. Вважає такі дії відповідача незаконними, оскільки заробітна плата повинна виплачуватись працівникам регулярно в робочі дні, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Посилаючись на зазначені обставини.
Просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з 16.02.2022 року по 30.06.2023 року у розмірі 111 401 грн. 63 коп.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2024 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 111401 (сто одинадцять тисяч чотириста одна) грн. 63 коп.
Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та прийняти нове, відмовити в задоволенні позовних вимог.
Загальними доводами апеляційної скарги є недоведеність наявності трудових відносин між сторонами.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 перебуває у трудових відносинах з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , що підтверджується записами у трудовій книжці, копія якої долучена до матеріалів справи (з.б.а.с.13, а.с.14) та відомостями з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 06.10.2023 року (а.с.130-133).
Однак, під час трудових відносин сторін у справі, в порушення вимог ст. 115 КЗпП України, відповідачем не здійснювалось нарахування та виплата заробітної плати позивачу ОСОБА_2 , внаслідок чого утворилась заборгованість.
Згідно з розрахунком невиплаченої заробітної плати, наданим позивачем ОСОБА_2 , заборгованість ФОП ОСОБА_1 щодо невиплати позивачу заробітної плати за період з лютого 2022 року по червень 2023 року становить 111 401 грн. 63 коп. При цьому, іншого розрахунку, на спростування здійсненого позивачем, суду так і не було надано стороною відповідача.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено наявність порушення відповідачем трудових права позивача.
Колегія суддів погоджується з зазначеним рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист правлюдини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За змістом ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ч. ч. 1, 3 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. 
Згідно з ч.ч. 1, 2, 4, 7 ст. 43 Конституції України: «Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом».
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України: «Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом ( а в разі відсутності таких органів – представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата».
Аналогічна норма закріплена також у частині 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці».
Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»: «Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору».
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року введено воєнний стан, який в подальшому продовжено.
Відповідно до ст. 10 Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.
Відомостей же щодо припинення діяльності відповідача ФОП ОСОБА_1 внаслідок ведення бойових дій в Україні, під час розгляду справи судом не встановлено.
Таким чином, з матеріалів справи вбачається, під час трудових відносин сторін у справі, в порушення вищевказаних норм, відповідачем не здійснювалось нарахування та виплата заробітної плати позивачу ОСОБА_2 , внаслідок чого утворилась заборгованість.
Не заслуговують на увагу твердження апеляційної скарги щодо ведення та заповнення трудової книжки ОСОБА_2 з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року, оскільки, відповідно до п.1.5 вищевказаної Інструкції, питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України № 301 від 27 квітня 1993 року «Про трудові книжки працівників», цією Інструкцією та іншими актами законодавства.
В той же час, відповідно до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України № 301 від 27 квітня 1993 року «Про трудові книжки працівників», відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
Посилання скаржника на те, що в порушення п.2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року, записи не мають, ані підпису, ані печатки відповідача, колегія суддів не бере до уваги, оскільки даний пункт Інструкції не містить обов`язок роботодавця робити підпис, або ж ставити печатку.
Посилання скаржника на п.4.1 вищевказаної Інструкції, колегія суддів також не бере до уваги, так як в даному пункті регулюються відносини при звільненні працівника, в той час до матеріалів справи не додано жодного доказу, що позивач ОСОБА_2 була звільнена з роботи.
Доводи апеляційної скарги про відсутність трудових відносин між позивачем та відповідачем, повністю спростовуються матеріалами справи, а саме записами у трудовій книжці, копія якої долучена до матеріалів справи (з.б.а.с.13, а.с.14) та відомостями з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 06.10.2023 року (а.с.130-133).
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно ч.1, 2, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. 
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. 
Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Скаржником не надано жодних доказів на спростування позовних вимог. 
Згідно з розрахунком невиплаченої заробітної плати, наданим позивачем ОСОБА_2 , заборгованість ФОП ОСОБА_1 щодо невиплати позивачу заробітної плати за період з лютого 2022 року по червень 2023 року становить 111401 грн. 63 коп. 
Скаржником не спростовано наданий позивачем розрахунок, не надано суду контррозрахунок.
Зважаючи на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені суми підлягають стягненню на користь позивача з ОСОБА_1 ..
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до цитування норм законодавства та незгодою з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими та такими, які узгоджуються із матеріалами справи. При встановленні зазначених фактів судом не було допущено порушення норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду на наведене вбачається, що судом у відповідності до вимог ст.ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлено характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.
На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,381,382,384 ЦПК України, колегія суддів, –
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2024 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 05 березня 2025 року.

Головуючий

Судді: