ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року
м. Київ
 
справа № 638/4002/18
провадження № 51-3974км24  
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                             ОСОБА_1 ,
суддів                                                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
засудженого                                            ОСОБА_6 ,
захисника                                                  ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 (з доповненнями) на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова 
від 23 жовтня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 23 травня 2024 року у кримінальному провадженні стосовно
 
ОСОБА_6 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
 
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених 
пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК),
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2018 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115; ч. 4  ст. 187 КК, і призначено остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК у виді позбавлення волі на строк 15 років із  конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого. 
 
Харківський апеляційний суд ухвалою від 11 жовтня 2018 рокувирок місцевого суду скасував з підстав істотного порушення вимог КПК і призначив новий розгляд в суді першої інстанції.
 
Дзержинський районний суд м. Харкова вироком від 23 жовтня 2019 року 
ОСОБА_6 визнав винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115;ч. 4  ст. 187 КК, і призначив покарання:
 
-          за пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК у виді довічного позбавлення волі із  конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
-          за ч. 4 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 12 років із  конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК остаточне покарання ОСОБА_6 визначено за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, а саме у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого. 
 
Стягнуто із ОСОБА_6 на користь держави витрати за проведення експертиз.
 
Вирішено питання щодо долі речових доказів. 
 
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 23 травня 2024 рокувирок місцевого суду залишив без змін.

Згідно з вироком суду 03 лютого 2018 року близько 21:00 ОСОБА_6 прийшов до квартири АДРЕСА_1 , в якій мешкала раніше знайома йому ОСОБА_8 , де у нього виник злочинний умисел спрямований на заволодіння майном ОСОБА_8 . Реалізуючи свій злочинний умисел, маючи непогашену судимість за вчинення розбою, переслідуючи корисливий мотив, маючи прямий умисел, направлений на здійснення нападу з метою заволодіння чужим майном та будучи усвідомленим про те, що в квартирі у ОСОБА_8 може перебувати значна сума грошових коштів, почав вимагати у останньої передати всі наявні у неї грошові кошти, на що остання відмовилася. У зв`язку з цим, реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 , зв`язав хомутом із полімерного матеріалу руки ОСОБА_8 та продовжив вимагати у неї всі наявні грошові кошти, на що остання знов відмовилась.
 
Після чого ОСОБА_6 , здійснив напад на ОСОБА_8 та заволодів належними останній грошовими коштами у розмірі 5600 російських рублів (що згідно офіційного курсу Національного Банку України станом на 03 лютого 2018 року складає 1130 грн) і 560 грн, які знаходились у квартирі останньої. Під час вчинення розбійного нападу ОСОБА_6 спричинив ОСОБА_8 тілесні ушкодження, у вигляді синця на верхній повіці лівого ока, садна на верхній губі ліворуч, розриву слизової оболонки нижньої губи ліворуч, синців на тильній поверхні лівої кисті. Садна та синці носять ознаки легких тілесних пошкоджень; розрив слизової оболонки нижньої губи носить ознаки легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
 
Далі, 04 лютого 2018 року близько о 03:00 ОСОБА_6 , маючи непогашену судимість за вчинення умисного вбивства, перебуваючи у приміщенні вказаної квартири продовжив вимагати у потерпілої передати йому усі наявні у неї грошові кошти, на що остання відмовилась. У зв`язку з цим у ОСОБА_6 раптово,  після чергової відмови ОСОБА_8 на передачу йому всіх наявних у неї грошових коштів, виник злочинний умисел, спрямований на протиправне заподіяння смерті потерпілої.
 
З метою реалізації своїх злочинних дій, спрямованих на протиправне заподіяння смерті іншій людині, ОСОБА_6 взяв у руки пояс синього кольору із тканини, який знаходився у приміщенні квартири та усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи можливість настання тяжких наслідків у вигляді смерті ОСОБА_8 свідомо допускаючи та бажаючи їх настання, накинув на шию останньої пояс та почав здавлювати дихальні шляхи шиї ОСОБА_8 , внаслідок чого настала смерть останньої, тим самим ОСОБА_6 вчинив умисне вбивство гр. ОСОБА_8 . Причиною смерті гр. ОСОБА_8 є механічна асфіксія від здавлення шиї петлею. 
 
Після чого, ОСОБА_6 з грошовими коштами, що належать ОСОБА_8 на загальну суму 1690 грн, зник з місця скоєння злочину.
Вимоги й доводи особи, яка подала касаційну скаргу і заперечення на касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі засуджений не погоджується з рішеннями судів попередніх інстанції, вважає, що вони прийняті з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, і просить їх скасувати та закрити кримінальне провадження.
 
Стверджує, що приймаючи рішення у цьому кримінальному провадженні, суди в цілому не дотрималися приписів статей 94, 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
 
Апеляційний суд не перевірив доводів сторони захисту в частині порушень допущених місцевим судом, про які було вказано в апеляційних скаргах сторони захисту, чим не дотримався приписів статей 404, 405, 419 КПК.
 
Засуджений акцентує увагу на тому, що органом досудового розслідування до нього був застосований моральний та фізичний тиск, в основу судових рішень покладено недопустимі докази, зокрема, фактичні дані протоколу слідчого експерименту від 08 лютого 2018 року, оскільки вказана слідча дія проведена під тиском оперативних працівників, які його шантажували, шляхом повідомлення під час першого допиту нібито наявністю поясу, який є знаряддям злочину і на якому виявлено його ДНК.  
 
Стверджує про те, що фактичні дані протоколів огляду місця події від 04 лютого 2018 року; огляду трупа від 05 лютого 2018 року; огляду місця події від 07 лютого 2018 року; пред`явлення особи для впізнання за участю свідка ОСОБА_9 від 07 лютого 2018 року та слідчого експерименту від 08 лютого 2018 року, не мають жодного доказового значення у справі, оскільки не вказують на його причетність до вчинення злочину. Показання свідка ОСОБА_9 не можуть бути взяті до уваги, оскільки вказана особа не була безпосереднім очевидцем подій, а його свідчення є нелогічними.      
 
Апеляційний суд безпідставно відмовив стороні захисту в повторному дослідженні доказів і тим самим порушив вимоги ст. 404 КПК.
 
У доповненнях до касаційної скарги засуджений вказує на те, що його дії не можуть мати кваліфікуючу ознаку вчинення умисного вбивства особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, оскільки в його діях відсутня повторність з урахуванням того, що він за раніше вчинений злочин (ст. 115 КК) відбув покарання.
 
До суду касаційної інстанції надійшло клопотання представника потерпілої про розгляд кримінального провадження у її відсутність, також просить судові рішення стосовно  ОСОБА_6 залишити без зміни.      
 
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні
 
Засуджений ОСОБА_6 підтримав доводи поданої касаційної скарги з доповненнями, просив суд їх задовольнити.
  
Захисник ОСОБА_7 погодилася з доводами касаційної скарги підзахисного з доповненнями та просила її задовольнити.
  
Прокурор не підтримала доводів засудженого і просила суд відмовити у  задоволенні касаційної скарги та залишити без зміни судові рішення. 
 
Мотиви Суду
 
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого, вислухавши позицію захисника та прокурора, перевіривши доводи касаційної скарги з доповненнями, матеріали кримінального провадження і заперечення на неї, колегія суддів дійшла наступних висновків.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. За частиною 2 цієї статті суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Статтею 438 КПК визначено зокрема, що предметом перегляду справи в касаційному порядку можуть бути істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
 
Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
 
Згідно зі ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 
2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
 
Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального закону, а вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, виходить із установлених фактичних обставин, викладених у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій.
 
З урахуванням зазначеного суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доводам, наведеним у касаційних скаргах, у частині установлених судом фактичних обставин кримінального провадження, у тому числі отримувати нові докази та досліджувати їх.
 
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
 
Оцінка доказів згідно зі ст. 94 КПК є виключною компетенцією суду, який постановив вирок, і ці вимоги закону суд першої інстанції дотримався.
 
У касаційній скарзі з доповненнями засуджений вважає, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою низку обставин, які впливають на висновки щодо його винуватості у вчиненні інкримінованих злочинів.
 
Колегія суддів вважає, що такі доводи засудженого є неприйнятними.      
Місцевий суд, установивши фактичні обставини кримінального правопорушення, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_6   кримінального правопорушення, передбаченого  пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187 КК. При цьому суд оцінив докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду, зокрема за апеляційними скаргами сторони захисту, обґрунтовано дійшов висновку, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. 370 КПК розглянув кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 , його винуватість, зокрема в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, з корисливих мотивів, вчиненому особою, яка раніше скоїла  умисне вбивство, установлена на підставі об`єктивно з`ясованих фактичних обставин кримінального правопорушення, які підтверджено сукупністю досліджених та перевірених доказів, зокрема показаннями обвинуваченого, потерпілої, свідків і фактичними даними, що містяться у протоколах слідчих дій та у висновках експертів.
  
Суд констатував, що висновок про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 6, 13 ч. 2 
ст. 115 та ч. 4 ст. 187 КК, місцевий суд належним чином умотивував безпосередньо дослідженими під час судового розгляду доказами, які були детально оцінені за критеріями, визначеними положеннями ст. 94 цього Кодексу, і в сукупності правильно визнані достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку. 
 
Вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
 
Перевіряючи дотримання приписів ст. 419 КПК, колегія суддів установила, що, спростовуючи доводи апеляційних скарг сторони захисту в частині необґрунтованості засудження ОСОБА_6 , апеляційний суд навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку злочинним діям засудженого. Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду. 
 
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження стосовно 
ОСОБА_6 , дотримався вимог статей 404, 405, 407, 419 КПК.
 
Колегія суддів дійшла висновку, що розгляд кримінального провадження судами попередніх інстанцій у цілому був проведений справедливо, на засадах змагальності з дотриманням процесуальних норм. 
 
Аналізуючи доводи касаційної скарги засудженого (з доповненнями), їх суть здебільшого зводиться до того, що фактичні дані протоколів слідчих дій, показання свідків та інші матеріали кримінального провадження не доводять  його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК. 
 
Указані засудженим обставини, аналогічні його доводам та доводам захисника,  викладеним в апеляційних скаргах, які були предметом перевірки та оцінки суду апеляційної інстанції. 
 
Оцінюючи дії ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду, який проаналізував обставини, повідомлені засудженим, свідками, та фактичні дані протоколів слідчих дій і дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії обвинуваченого були спрямовані на позбавлення життя потерпілої ОСОБА_8 і вчинення розбійного нападу на неї з метою заволодіння її майном.
Суд зважив, що засуджений ОСОБА_6 не заперечує факт присутності на місці події, під час проведеного за його участю слідчого експерименту детально відтворив обставини вчинення злочинів, що узгоджується з фактичними даними протоколу огляду місця події та висновками судово медичної експертизи щодо кількості і локалізації виявлених тілесних ушкоджень, а на поясі темно-синього кольору який було виявлено на місці події і є знаряддям злочинів, виявлено  генетичні ознаки більш ніж однієї особи, серед яких містяться генетичні ознаки (ДНК-профілі) зразків крові ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_8 .
   
Помилковими єдоводи засудженого ОСОБА_6 про неправильну кваліфікацію його дій за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК. 
 
Пунктом 13 ч. 2 ст. 115 КК України передбачено відповідальність за умисне вбивство, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, за винятком вбивства, передбаченого статтями 116-118 цього Кодексу.
 
Відповідальність за повторне умисне вбивство настає незалежно від того, чи була винна особа раніше засуджена за перший злочин, вчинила вона закінчене вбивство чи готування до нього або замах на нього, була вона виконавцем чи іншим співучасником злочину.
 
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 є особою, раніше судимою за вироком Апеляційного суду Донецької області від 06 червня 2003 року за ч. 4 ст. 187; ч. 1 ст. 152; п. 9 ч. 2 ст. 115; ч. 3 ст. 185, ст. 70, ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна. Засуджений 22 червня 2017 року звільнився з місць позбавлення волі у зв`язку з відбуттям покарання. 
 
Таким чином, ОСОБА_6 , будучи особою, яку було засуджено за умисне вбивство,  через нетривалий час знову вчинив аналогічний злочин, а тому його дії правильно кваліфіковано за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК як вчинення умисного вбивства особою, яка раніше вчинила умисне вбивство.
 
Доводи засудженого про тиск на нього з боку працівників поліції до першого допиту та під час слідчого експерименту були предметом перевірки, як суду так і органів Державного бюро розслідувань та за результатами досудового розслідування кримінального провадження не знайшли свого підтвердження.
 
Зокрема, апеляційний суд за власною ініціативою ухвалою від 23 червня 
2021 року доручив керівнику Територіального відділення управління Державного бюро розслідувань (далі - ТУ ДБР) в м. Полтава провести перевірку фактів можливих незаконних методів ведення слідства стосовно ОСОБА_6 
 
12 липня 2021 року ТУ ДБР в м. Полтава внесло відомості до ЄРДР та розпочало досудове розслідування застосування до ОСОБА_6 недозволених методів ведення досудового розслідування.
 
За результатами розслідування постановою слідчого ТУ ДБР від 24 березня 
2022 року вказане кримінальне провадження було закрито на підставі п. 2 ч. 1 
ст. 284 КПК у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Указане рішення в установленому прядку не скасовано.
 
Щодо допустимості як доказу фактичних даних проведеного за участю засудженого ОСОБА_10 слідчого експерименту, то вказані доводи були предметом перевірки апеляційного суду.
 
За висновками об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду викладеними в рішенні від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17), метою слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Отримання від підозрюваного, обвинуваченого відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням установленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання. 
 
Переглядом відеозапису перебігу слідчого експерименту встановлено, що слідча дія була проведена за участю ОСОБА_6 , у присутності його захисника, понятих і спеціаліста. Обвинувачений добровільно, детально з достатньою впевненістю відтворив конкретні обставини й обстановку вчинення злочину, а саме показав, як потрапив до квартири потерпілої, де і скільки грошових коштів викрав із квартири, продемонстрував механізм його дій щодо потерпілої, пригадав, які фільми та передачі дивилася потерпіла перед тим, як він її убив. Також відповідав на уточнювальні запитання слідчого і захисника. Будь-яких обставин або дій під час слідчого експерименту, що свідчать або можуть свідчити про фізичний і психологічний тиск на ОСОБА_6 , не встановлено.
 
З огляду на зазначене суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що слідчий експеримент було проведено за добровільною згодою обвинуваченого, жодного фізичного чи психологічного тиску з боку працівників поліції під час  слідчої дії не встановлено, у зв`язку з чим визнав неприйнятними твердження ОСОБА_6 про те, що він давав зізнавальні показання під тиском працівників поліції та захисника.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтовано висновку про те, що фактичні дані протоколу слідчого експерименту від 08 лютого 2018 року є належним та допустимим доказом, і проведена відповідно до вимог статей 104, 105, 240 КПК.
 
Доводи про безпідставну відмову суду першої інстанції в задоволенні ряду клопотань сторони захисту є неспроможними, оскільки частину клопотань суд  задовольнив, а частину умотивовано відхилив. Крім того, захист не обґрунтовує, яким чином ця відмова вплинула або могла вплинути  на законність судових рішень у цілому або в окремих частинах.
 
Доводи засудженого про необґрунтовану відмову апеляційного суду в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів є безпідставними з огляду на таке.
 
Згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання учасників судового провадження допускається лише за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
                
Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, установлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визнає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.
 
Сама лише незгода сторони кримінального провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може бути підставою для їхнього обов`язкового повторного дослідження.
 
Крім того, згідно зі сталою судовою практикою Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року (справа № 640/6847/15-к, провадження № 13-43кс19), повторне дослідження доказів під час апеляційного провадження є правом, а не обов`язком суду.
 
Відмова в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження  доказів у справі не свідчить про порушення апеляційним судом кримінального процесуального закону. 
 
Суд апеляційної інстанції, розглянувши заявлене стороною захисту клопотання, не знайшов обґрунтованих підстав для повторного дослідження доказів.
 
Також у цьому кримінальному провадженні, суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою досліджених місцевим судом доказів та не надавав їм іншої оцінки.
 
Колегія суддів відзначає, що апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 , дотримався приписів ст. 419 КПК в частині належної перевірки доводів сторони захисту, не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність 
 
Таким чином, за обставин цього кримінального провадження, суд касаційної інстанції не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що вплинули чи могли вплинути на законність прийнятих судами попередніх інстанцій рішень, та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у частині доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень.
 
Інші доводи касаційної скарги, що стосуються переоцінки фактичних обставин подій, дослідження доказів та їх достовірності, Суд не бере до уваги, оскільки вони не є предметом касаційного розгляду згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК.
 
У касаційній скарзі містяться також інші аргументи, які не потребують детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.
 
Ураховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що касаційна скарга  засудженого з доповненнями задоволенню не підлягає.
 
У той же час колегія суддів звертає увагу на наступне.
 
Положення ч. 2 ст. 433 КПК, зокрема, передбачають, що суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру. Якщо задоволення скарги дає підстави для прийняття рішення на користь інших засуджених, від яких не надійшли скарги, суд касаційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
 
Перевіркою матеріалів кримінального провадження установлено, що вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2018 року ОСОБА_6  засуджено за пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого, за ч. 4  ст. 187 цього Кодексу - до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років із  конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого, та остаточно призначено  покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією всього майна, що є власністю засудженого. 
 
Прокурор оскаржив цей вирок з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просив скасувати його і постановити новий, яким ОСОБА_6 призначити покарання за пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є власністю засудженого,
за ч. 4 ст. 187 цього Кодексу - у виді позбавлення волі на строк 13 років із конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого, й остаточно визначити покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ст. 70 КК у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є власністю засудженого.
 
Харківський апеляційний суд ухвалою від 11 жовтня 2018 року скасуваввказаний вирок і призначив новий розгляд у суді першої інстанції лише у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а саме з посиланням на п. 5 ч. 2 ст. 412 та п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК.
 
Мотивуючи таке рішення, апеляційний суд зазначив, що, оскільки вирок скасовується через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, доводи апеляційної скарги прокурора щодо незгоди з розміром призначеного покарання є передчасними з огляду на положення, передбачене 
ч. 2 ст. 415 КПК. 
 
За результатами нового розгляду місцевий суд 23 жовтня 2019 року ухвалив обвинувальний вирок, яким ОСОБА_6 засуджено за пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є власністю засудженого, за ч. 4 ст. 187 цього Кодексу - до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років із конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого, й остаточно призначено покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є власністю засудженого. 
 
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 23 травня 2024 року вирок місцевого суду залишив без змін.
 
У правовому висновку, викладеному в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23 вересня 2019 року (справа 
№ 728/2724/16-к , провадження № 51-7543кмо18), зазначено, зокрема, щов разі встановлення апеляційним судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є підставами для скасування вироку чи ухвали суду і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, відповідно до статей 370, 419, ч. 2 ст. 416 КПК він не може залишити поза увагою доводи апеляційної скарги прокурора чи потерпілого щодо необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, оскільки в протилежному випадку це призведе до неможливості застосування такого закону під час нового розгляду в суді першої інстанції. 
 
Повертаючись до обставин цього кримінального провадження, Верховний Суд звертає увагу на те, що апеляційний суд скасував вирок місцевого суду від 17 квітня 2018 рокуі призначив новий розгляд у суді першої інстанції виключно з підстави, передбаченої п. 5 ч. 2 ст. 412, адже судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання, що є безумовною підставою для скасування судового рішення, передбаченою п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК. Водночас суд не розглядав доводів прокурора щодо необхідності застосування більш суворого покарання, обмежившись вказівкою, що його доводи є передчасними з огляду на положення, передбачене ч. 2 ст. 415 КПК.
 
Далі за результатами нового розгляду суд першої інстанції вироком від 23 жовтня 2019 року з яким погодився апеляційний суд, призначив  ОСОБА_6 максимально можливе покарання за пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого, чим погіршив становище обвинуваченого. 
 
Колегія суддів доходить висновку, що під час нового розгляду кримінального провадження суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, з огляду на вимоги ч. 2 ст. 416 КПК, був позбавлений можливості погіршити становище обвинуваченого ОСОБА_6 шляхом призначення йому покарання більш суворого, ніж було призначено за попереднім вироком.
 
Зазначене порушення вимог ст. 416 КПК залишилося поза увагою апеляційного суду.
 
Отже, рішення судів першої та апеляційної інстанцій є такими, що прийняті з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а тому відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК підлягають зміні в частині призначеного покарання.
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд 
 
ухвалив:
 
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 (з доповненнями) залишити без задоволення.
 
У порядку ч. 2 ст. 433 КПК вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 23 травня 2024 року у кримінальному провадженні стосовно  ОСОБА_6  в частині призначеного покарання змінити.
 
Призначити  ОСОБА_6   покарання:
- за пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 15 років із  конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
 
- за ч. 4 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 12 років із конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначити  ОСОБА_6   покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
 
В іншій частині судові рішення залишити без зміни.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді: 

ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                            ОСОБА_3