УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №279/6795/21                 Головуючий у 1-й інст. Волкова Н. Я. 
Категорія 60                 Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Коломієць О.С.
суддів         Григорусь Н.Й., Шевчук А.М.
з участю секретаря 
судового засідання         Драч Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №279/6795/21 за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3  про встановлення факту проживання на день смерті разом з спадкодавцем 
за апеляційною  скаргою  ОСОБА_3 , інтереси якої  представляє адвокат Кремез Олег Васильович 
на рішення  Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 жовтня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Волкової Н.Я.
встановив:
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною позовною заявою, в якій просила встановити факт її спільного проживання та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день смерті за адресою: АДРЕСА_1 .
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що  ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилась спадщина за законом на житловий будинок АДРЕСА_2 та на кімнату АДРЕСА_3 . Звернувшись до нотаріуса, вона дізналась, що майно, яке належало матері, було успадковано ОСОБА_3 в порядку спадкування після смерті чоловіка покійної матері ОСОБА_5 .
Вказувала, що на момент смерті її матері ОСОБА_4 , вона з нею зареєстрована не була, заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня смерті не писала. Вона вважала, що спадщину матері прийняла, оскільки постійно проживала разом з нею з 12.11.2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 , доглядала за нею, здійснила поховання.
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 жовтня 2023 року позовні вимоги задоволено. Встановлено, що ОСОБА_1 постійно проживала з ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 12 листопада 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що в грудні 2020 року вона прийняла у спадок майно за заповітом після смерті свого дядька ОСОБА_5 , який помер у місті Коростень Житомирської області. Заповіт було складено на все майно спадкодавця. На час смерті ОСОБА_5 проживав один, спадкоємців першої черги не мав.
Вказує, що за життя ОСОБА_5 перебував у шлюбі з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . В зазначеному шлюбі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 спільних дітей не мали. На час смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю і були зареєстровані за однією адресою, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та взаємні права і обов`язки, притаманні подружжю. 
Після смерті ОСОБА_4 її дочка ОСОБА_1 та син ОСОБА_2 , які проживали окремо від спадкодавця, у встановлений законом термін із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звернулися. Цей спадок прийняв ОСОБА_5 у відповідності до ч. 3 статті 1268 ЦК України як спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, тому вважається таким, що прийняв спадщину, бо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.
Зазначає, що за життя ОСОБА_5 уклав спадковий договір з дочкою покійної дружини ОСОБА_1 , за яким остання отримала у власність житловий будинок, що розташований у АДРЕСА_4 , а решту майна отримала апелянт у справі за заповітом, складеним ОСОБА_5 на її користь.
Вказує, що ОСОБА_1 чотири рази зверталася до Коростенського міськрайонного суду Житомирської області з позовами про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 , і які розглядались судом у різному складі, зокрема справи №279/1509/19, №279/2634/19, №279/1418/20 та 279/4445/20. 
З огляду на зазначене, позивач чотири рази офіційно звертався до нотаріуса про прийняття спадщини, про що свідчать позови до суду та двічі офіційно звертався за правничою допомогою і жодного разу не вказувався на факт проживання разом з спадкодавцем на момент смерті. Клопотання відповідача про дослідження матеріалів вищезазначених цивільних справ судом було відхилено.
Вважає, що версія позивача про проживання разом з спадкодавцем на момент смерті виникла після 08.06.2021 року (винесення постанови Житомирського апеляційного суду у справі №279/4445/21), про що свідчить датування на довідках та актах, які позивач додала до позовної заяви і саме після цієї дати позивачем створено докази на свою користь у даній справі. 
Для зміни підсудності зазначеної справи відповідачем включено до складу відповідачів свого рідного брата ОСОБА_2 , який по суті не є відповідачем, а третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, адже в акті про фактичне проживання, складеного ОСББ «Дружба-2016», який долучений до позовної заяви як доказ спільного проживання позивача з померлою на день смерті ОСОБА_2 , зазначений як свідок того, що його мати проживала в цьому приміщенні.
Звертає увагу, що в діях позивача вбачається зловживання процесуальними правами, а саме вибору відповідачів та підстав звернення до суду для задоволення своїх майнових інтересів, що потягло за собою процесуальні наслідки для розгляду такої заяви, адже справа мала розглядатися за її місцем проживання у Харківському районному суді Харківської області.
Вважає, що версія про спільне проживання із спадкодавцем у позивача виникла через шість років після смерті спадкодавця і трьох років судових справ з приводу отримання спадку. В жодному судовому рішенні за вищезазначеними позовами, судами не згадуються факт проживання позивача разом із спадкодавцем. Тому підстава для звернення є надуманою.
Також зазначає, що справа розглядалася не в окремому, а в позовному провадженні, до позовів в якому застосовуються строки давності. Початок перебігу позовної давності відповідно до статті 261 ЦК України співпадає з моментом виникнення в заінтересованої особи права на звернення до суду з позовом. Вимога про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, заявлена у позовному провадженні, є вимогою у розумінні статей 256, 268 ЦК України. По своїй суті вимога про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини не виключає застосування до неї позовної давності. Серед переліку вимог, на які позовна давність не поширюється, відсутня вимога про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Про порушення свого права позивачу стало відомо після відкриття спадщини.
Вказує, що позивач для підтвердження свого спільного проживання надала документи, складені ОСББ «Дружба-2016», проте зазначені документи не дають абсолютного підтвердження факту проживання померлої в зазначеній кімнаті саме як мешканця, адже за неї не сплачувались комунальні послуги, які повинні були вноситься на банківський рахунок ОСББ за кожного проживаючого, так як місцем проживання являлась кімната в гуртожитку. Жодної квитанції про доплату за проживання ще однієї особи в кімнаті до суду не надано. Тобто, факт перебування померлої разом з позивачем не можна розцінювати, як факт спільного проживання, до того ж ОСОБА_4 померла в лікарні, де знаходилась декілька днів до смерті. 
Вважає, що судом при постановленні рішення не враховано ту обставину, що покійна на час спірних правовідносин мала у своїй власності житлові помешкання, зокрема житловий будинок по АДРЕСА_5 , перебувала в шлюбі та проживала разом із своїм чоловіком ОСОБА_5 по АДРЕСА_4 , з яким вела спільне господарство, мала спільний бюджет та взаємні права і обов`язки, притаманні подружжю.
Звертає увагу, що клопоти позивача щодо своєї матері не суперечать вимогам діючого законодавства, яким встановлено обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тому піклування дочки за матір`ю є її обов`язок, проте не є спільним проживанням, так як був відсутній спільний бюджет, ведення спільного господарства.
Сторона позивача правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалася.
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Кремез О.В. просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Представник позивача – адвокат Немировський В.І. проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Позивач та відповідачі в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.
Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що  ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.7, т.1).
ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_4 що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 06 травня 1976 року (а.с.8, т.1).
Згідно довідки районного відділу реєстрації актів цивільного стану Коростенського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 20 лютого 2003 року Коростенським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирської області (а.с.10, т.1).
Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_6 , зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 4633, виданого 28.12.2020 року приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Житомирської області (а.с.11,12 т.1).
Відповідно до акта від 13.08.2021 року, складеного комісією ОСББ «Дружба-2016», ОСОБА_4 фактично проживала з дочкою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13, т.1).
Згідно довідки ОСББ «Дружба-2016» від 12.08.2021 року, ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 разом за адресою: АДРЕСА_1 з 12.11.2015 року по 10.12.2016 року (а.с.14, т.1).
ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі-продажу від 27.12.2012 року належала кімната АДРЕСА_3 (а.с.16, т.1).
Відповідно до довідки Відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Коростенської міської ради, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на день смерті був зареєстрований по АДРЕСА_7 з 21.11.2019 року та знятий з реєстрації 14.05.2020 року. Повідомлено, що за адресою: АДРЕСА_4 ОСОБА_5 зареєстрований з моменту первинного формування інформації про реєстрацію місця проживання в реєстрі, 2016 рік. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , була зареєстрована по АДРЕСА_4 та знята з реєстрації 14.02.2020 року. За вищевказаною адресою зареєстрованих не значиться (а.с.75, т.2).
Згідно довідки КУ «Коростенський геріатричний пансіонат для ветеранів війни та праці» Житомирської обласної ради №137 від 16 червня 2020 року, ОСОБА_5 дійсно проживав та знаходився на повному державному утриманні в комунальній установі з 19.11.2019 по 19.12.2019 та з 14.01.2020 по 17.04.2020 та вибув з установи у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_5 . На день смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 (а.с.76, т.2). 
Як вбачається з заповіту від 16 травня 2019 року, ОСОБА_5 заповів усе своє майно, яке належало йому на день його смерті, ОСОБА_3 (а.с.77, т.2).
Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, виданого повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коростеню реєстраційної служби Коростенського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області 15 травня 2019 року, ОСОБА_5 01 березня 2003 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 (а.с.83, т.2).
Згідно записів будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_4 , ОСОБА_8 був зареєстрований за даною адресою з 1998 року та знятий з реєстрації 21 листопада 2019 року. ОСОБА_4 була зареєстрована з 13 травня 2000 року та знята з реєстрації 14 лютого 2017 року (а.с.84-86 т.2).
17 квітня 2020 року ОСОБА_3 звернулася з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5 на спадкове майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_2 , який належав дружині померлого ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем після якої був її чоловік, ОСОБА_5 , який прийняв спадщину, але не оформив спадкових на майно (а.с.89, т.2).
Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_4 на праві приватної власності належав житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_2 (а.с.102, т.2).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.12.2020 року, за ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5 зареєстровано право власності на спадкове майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_2 (а.с.108, т.2).
29 грудня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір довічного утримання. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, на земельну ділянку за кадастровим номером 1810700000:02:037:0077 за адресою: АДРЕСА_4 та житловий будинок за цією ж адресою, відповідно до рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, накладено заборону на вказане майно на підставі вказаного договору (а.с.115-116, т.2).
Як вбачається з довідки приватного нотаріуса Коростенського міського нотаріального округу Житомирської області Івчука С.С., спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заведена. Факт прийняття спадщини ОСОБА_5 після ОСОБА_4 перевірено згідно спільного проживання на момент смерті спадкодавця, факт родинних стосунків перевірено згідно свідоцтва про шлюб. Майно, право власності на яке набуте спадкодавцем ОСОБА_4 за життя та яке підлягає державній реєстрації складається з кімнати АДРЕСА_3 , яка належала спадкодавцю ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу кімнати (а.с.128, т.2).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, за ОСОБА_3 на праві власності зареєстровано житловий будинок по АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.30, т.2).
17 квітня 2020 року ОСОБА_3 звернулася з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5 на спадкове майно, а саме, кімнату АДРЕСА_3 , яка належала дружині померлого ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем після якої був її чоловік, ОСОБА_5 , який прийняв спадщину, але не оформив спадкових на майно (а.с.132, т.2).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом 28.12.2020 року, за ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5 зареєстровано право власності на спадкове майно, а саме, кімнату АДРЕСА_3 (а.с.144, т.2).
Згідно частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що з 12.11.2015 року та до смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 спадкодавець ОСОБА_4 постійно проживала разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , перебувала на її утриманні та під її наглядом, забезпечувалась доглядом. Вказаний факт має для позивача правовстановлююче значення. Відповідачем, яким позов не визнано, вказані обставини не спростовані, доказів, які унеможливлювали б встановлення спірного факту не представлено. Посилання на існування судових рішень в справах з іншим предметом позовних вимог не є таким, що унеможливлює встановлення спірного факту.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.
У статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Тлумачення статей 1268, 1269 ЦК України свідчить, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу.
Якщо факт постійного проживання документально не підтверджено, спадкоємець має право на звернення до суду з заявою про становлення такого факту (п.23 Постанови ВСУ №7 від 30.05.2008 року).
Позивач є дочкою ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 13.03.2015 року зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належала померлій. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом. На даний час вказане житлове приміщення належить відповідачеві ОСОБА_3 .
ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем не була зареєстрована за однією адресою, тому факт спільного проживання зі спадкодавцем просила встановити в судовому порядку.
Вказаний факт під час розгляду справи був підтверджений належними доказами, а саме показами свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Спірний факт також підтверджується актом від 13.08.2021 року, довідкою голови ОСББ «Дружба-2016» від 12.02.2021 року.
Таким чином, суд першої інстанції, з чим погоджується і колегія апеляційного суду вірно встановив, що з 12.11.2015 року та до смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 спадкодавець позивача ОСОБА_4 постійно проживала разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 , перебувала на її утриманні та під її наглядом, забезпечувалась доглядом. Вказаний факт має для позивача правовстановлююче значення.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо того, що позивачем не доведено факт спільного проживання з спадкодавцем ОСОБА_2 на момент смерті останньої, оскільки, на її думку, складені ОСББ «Дружба-2016» документи не дають абсолютного підтвердження факту проживання померлої в зазначеній кімнаті саме як жителя, адже за неї не сплачувались комунальні послуги, які повинні були вноситься на банківський рахунок ОСББ за кожного проживаючого, так як місцем проживання являлась кімната в гуртожитку.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.
Зміст наведених норм закону свідчить про те, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.
Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.
Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20.
На підтвердження факту проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , позивач надала довідку голови ОСББ «Дружба-2016» від 12.02.2021 року та довідку голови ОСББ «Дружба-2016» від 12.08.2021 року (а.с.13,14, т.1)
На підтвердження факту проживання ОСОБА_1 із спадкодавцем ОСОБА_4 на час смерті останньої, судом першої інстанції були допитані свідки  ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин сторона відповідача не надала.
При цьому посилання представника відповідача на ту обставину, що померла ОСОБА_4 була зареєстрована на час смерті за адресою: по АДРЕСА_4 , не спростовує факт її проживання разом з дочкою, оскільки у даному випадку судом був встановлений факт проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем в кімнаті АДРЕСА_3 , тобто в помешканні, яке належала померлій ОСОБА_4 на праві власності. 
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що позивач неправомірно чотири рази зверталася до Коростенського міськрайонного суду Житомирської області з позовами про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 та до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 16 ЦК врегульовує захист цивільних прав та інтересів судом та передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
У частині другій цієї статті наведено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів судом, який не є вичерпним, адже тут же зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем в порушення вимог чинного законодавства зазначено відповідачем її рідного брата ОСОБА_2 , який по суті не є відповідачем, а третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, що, на її думку, призвело до порушення процесуального законодавства при визначенні підсудності, оскільки вказана справа мала розглядатися за її місцем проживання в Харківському районному суді Харківської області, колегія суддів відхиляє, оскільки до даного спору, який виник з приводу нерухомого майна розташованого в м. Коростені та Коростенському районі, слід застосовувати вимоги щодо виключної підсудності.
У постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 185/8191/16-ц (провадження № 61-15124св20) зазначено, що «виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають з приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Якщо пред`явлено позов про право власності на кілька приміщень, розташованих у різних районах міста чи в різних містах, або позов про поділ спадкового майна, яке складається з кількох об`єктів нерухомості у різних місцевостях, тобто вимоги, для кожної з яких встановлено виключну підсудність, то позов пред`являється до одного із судів за вибором позивача, але за місцезнаходженням основної частини нерухомого майна, яка за своєю вартістю перевищує ті, що знаходяться в інших районах чи місцевостях. Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення».
Доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування наслідків спливу строку позовної давності колегія суддів не приймає до уваги.
За правилами, визначеними у ст. 256 та ст. 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2022 року у справі № 385/321/20, факт видачі спадкоємцю свідоцтва про право власності в порядку спадкування на спадкове майно, право на яке має інший спадкоємець, або видача свідоцтва особі, яка не має прав на спадщину, доводить порушення прав та інтересів особи і саме тому перебіг позовної давності необхідно пов`язувати із фактом видачі свідоцтва про право на спадщину другому із спадкоємців (чи особі, яка не є спадкоємцем).
Під час розгляду справи було встановлено, що свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_3 були видані 01.12.2020 року та 28.12.2020 року. Позивач за захистом свого права звернулася до суду 20.12.2021 року, а тому строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України, останньою не пропущено. 
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення норм матеріального та процесуального права, однак вони спростовуються матеріалами справи та наведеними нормами права, а тому відхиляються судом.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судів першої інстанції та не дають підстав вважати, що суд порушив норми матеріального та процесуального права.
За наведених обставин, апеляційний суд приходить до переконання про те, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції з дотриманням норм матеріального та процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , інтереси якої представляє адвокат Кремез Олег Васильович,залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 жовтня 2023 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 19 лютого 2025 року.

Головуючий Судді