ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 751/10695/24                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Лібстер А.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  05 березня 2025 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:                                                                                                                                                     
Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.
Суддів:                                       Беспалова О.О., Грибан І.О.,
за участю:
секретаря судового засідання  Кузьмука Б.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 грудня 2024 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектору взводу 2 роти № 3 БУПП в Чернігівській області лейтенанта поліції Кураша Володимира Юрійовича, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про притягнення адміністративної відповідальності,
В С Т А Н О В И В:
27 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Новозаводського районного суду м. Чернігова з адміністративним позовом до інспектора взводу № 2 роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області лейтенанта поліції Кураша Володимира Юрійовича та Департаменту патрульної поліції в Чернігівській області про скасування постанови серії ЕНА № 3485524 від 15 листопада 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, якою накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. 
В обґрунтування своїх вимог, зазначає що  15 листопада 2024 року в м. Чернігові по вул. Мазепи 64, до автомобіля підбігла особа дуже схожа на поліцейського та звинуватила його в порушені Правил дорожнього руху, безпідставно вимагала документи, не повідомила про застосування превентивних заходів, а також не інформувала про конкретну причину зупинки, після чого він зачинив вікно автомобіля. Під час нібито розгляду справи в присутності адвоката йому зовсім не зрозуміло як фото, відеодокази нібито правопорушення з`явились на власному телефоні відповідача. Вважає, що його можна було б ознайомити із записом відео реєстратора не порушуючи інструкцію. Він неодноразово повідомляв та заявляв клопотання поліцейському про перенесення розгляду справи, про що йому було відмовлено. Будь-якої підготовки до розгляду справи не відбулось. Вважає, що фактично розгляд справи не відбувся; дії патрульного поліцейського є протиправними, а постанова винесена з грубим порушенням процедури розгляду. Вважає що він нічого не порушував; при зміні напрямку руху на даній ділянці проїзної частини не потрібно було подавати попереджувальний сигнал.
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 грудня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Відмова мотивована тим, що   суд вважає доведеним факт не подання ОСОБА_1 сигналу світловим покажчиком повороту відповідного напрямку при повороті. Щодо доводів позивача про те, що на вказаній ділянці дороги при повороті ліворуч не потрібно вмикати покажчик повороту, суд оцінив їх як намагання уникнути відповідальності. Крім того, відповідно до відеозапису поліцейським дотримано процедуру складання постанови про адміністративне правопорушення. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що інспектором взводу № 2 роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області лейтенанта поліції Кураш В.Ю. при складанні оскаржуваної постанови порушено всі норми Кодексу України про адміністративні правопорушення, проігноровано клопотання та пояснення позивача. Розгляд адміністративної справи проведено формально, не надано належної оцінки доказам, які надав позивач та поясненням, які свідчать про його невинуватість у вчинені адміністративного правопорушення. 
Разом з тим, апелянт зазначає про процесуальні порушення, допущені судом першої інстанції, а саме: відмова у клопотаннях позивача про розгляд справи з викликом сторін, помилкове віднесення судом першої інстанції даної справи до категорії малозначних.
Надалі, позивач не згоден із формою підтвердження повноважень представника відповідача, зокрема ксерокопією довіреності, яка за позицією позивача, не відповідає вимогам Цивільного кодексу.
Також позивач зазначає, що відеозапис, наданий відповідачем посередньої якості, відзнятий на невідомій техніці, є неповним, обрізаним, містить сліди монтування та не відображає всіх обставин події. Крім того, вказує, що у постанові не вказано технічний засіб, яким здійснено відеозапис.
Апелянт також заявляє клопотання про долучення відеозапису події, який знятий особисто позивачем.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року відкрито апеляційне провадження; призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 05 березня 2025 року.
03 березня 2025 року позивачем подано клопотання про розгляд справи без його участі.
У судове засідання 05 березня 2025 року сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, не з`явились.
Згідно з частиною другою статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін у порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до фактичних обставин справи, підставою для винесення оскаржуваної постанови стало те, що  15 листопада 2024 року о 20:23 год. в м. Чернігів, по вул. Ушинського, екіпажем патрульної поліції було виявлено транспортний засіб AUDI 80, номерний знак НОМЕР_1 , який при з`їзді з перехрестя з круговим рухом, не подав сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку, чим порушив пункт 9.2 «б» Правил дорожнього руху - порушення попереджувальних сигналів при зміні напрямку руху.
Надаючи оцінку зазначеним обставинам справи, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями частини 6 статті 55 Конституції України закріплено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання.
Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.
Відповідно до пункту 1.1. Правил дорожнього руху ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Відповідно до пункту 1.3 Правил дорожнього руху учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
У силу вимог ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух, не створювати перешкод для проїзду спеціалізованого санітарного транспорту бригад екстреної (швидкої) медичної допомоги, який рухається з включеними проблисковим маячком та спеціальним звуковим сигналом та інше.
Вказане узгоджується з пунктом 2.3 Правил дорожнього руху України згідно з підпунктом «б» якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.
У відповідності до п. 9.1 «а» Правил дорожнього руху попереджувальним сигналом є сигнали, що подаються світловим покажчиками повороту або рукою.
Згідно пункту 9.2 «б» Правил дорожнього руху водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку - перед перестроюванням, поворотом або розворотом.
Відтак, нормами Правил дорожнього руху передбачена обов`язкова вимога щодо увімкнення покажчика повороту для більш точного визначення моменту початку і кінця подачі попереджувального сигналу в населених пунктах і за їхніми межами. Водій зобов`язаний в процесі руху інформувати інших учасників дорожнього руху про свої маневри за допомогою попереджувальних сигналів.
Частиною другої статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Вказані норми свідчать про те, що Національна поліція України уповноважена через посадових осіб притягувати осіб до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху, зокрема, у разі порушення користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку.
При цьому, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів (п.1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення).
Відповідно, стаття 72 Кодексу адміністративного судочинства України  передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Таким чином, фактичні дані, на основі яких встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, встановлюються, зокрема, показаннями технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, іншими визначеними законодавством доказами.
У відповідності до статті 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису.
Статтею 40 вказаного Закону встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:
1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;
2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
За правилами частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що 15 листопада 2024 року о 20:23 год. в м. Чернігів, по вул. Ушинського, екіпажем патрульної поліції було виявлено транспортний засіб AUDI 80, номерний знак НОМЕР_1 , який при з`їзді з перехрестя з круговим рухом, не подав сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку, чим порушив пункт 9.2 б ПДР.  
Виявивши дане порушення,  інспектором взводу №2 роти № 3 БУПП в Чернігівській області лейтенантом поліції Кураш В. Ю.  було винесено постанову серії ЕНА № 3485524 від 15 листопада 2024 року. 
Судом враховано, що маневрування (маневр) - початок руху, перестроювання транспортного засобу в русі з однієї смуги на іншу, поворот праворуч чи ліворуч, розворот, з`їзд з проїзної частини, рух заднім ходом (пункт 1.10 Правил дорожнього руху).
Відповідно до пункту 9.4 Правил дорожнього руху, подавати сигнал покажчиками повороту або рукою належить завчасно до початку маневру (з урахуванням швидкості руху), але не менш як за 50-100 м у населених пунктах і за 150-200 м поза ними, і припиняти негайно після його закінчення (подавання сигналу рукою слід закінчити безпосередньо перед початком виконання маневру). Сигнал забороняється подавати, якщо він може бути не зрозумілим для інших учасників руху.
Як свідчить наявний у матеріалах справи як доказ відеозапис з відеореєстратора ASPIRING EXSPERT 9 SPEEDCAM №470990, що був досліджений та переглянутий колегією суддів в суді апеляційної інстанції,  транспортний засіб80, номерний знак НОМЕР_1 при з`їзді з перехрестя з круговим рухом, не подав сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку (а.с.38, файл IMG_4620, 0:00:01 сек.; файл IMG_4623, 0:00:19 сек.).
Вказаний відеозапис достеменно свідчить про відсутність подачі сигналу покажчиком повороту при з`їзді з перехрестя з круговим рухом, що однозначно констатує факт вчиненого позивачем правопорушення.
Відповідно доводи позивача  про те, що відеозапис, наданий відповідачем відзнятий на невідомій техніці, без ліцензійного забезпечення, є неповним, обрізаним, містить сліди монтування та не відображає всіх обставин події не знайшли свого підтвердження в ході перегляду відеозапису апеляційним судом. 
За наслідком перегляду диску з відеозаписом вказаної події доводи позивача про ігнорування працівниками поліції його клопотань, пояснень та наданих доказів також не знайшли свого підтвердження.
З аналогічних підстав не знайшли свого підтвердження і доводи позивача про позбавлення працівниками поліції усіх його конституційних прав.
Також, твердження апелянта щодо відсутності доказів вчинення ним адміністративного правопорушення, зокрема відеозапису події, відповідно спростовуються відео з портативного відеореєстратора №470990, долученого до матеріалів справи.
Вищенаведеним відповідно спростовуються і заперечення позивача щодо відсутності в оскаржуваній постанові даних про технічний засіб, яким здійснено відеозапис в цілому.
Колегія суддів також критично оцінює посилання апелянта на відсутність в оскаржуваній постанові інвентаризаційного номеру відеореєстратора ASPIRING EXSPERT 9 SPEEDCAM №470990.
Водночас, колегія суддів приймає до уваги зазначення однієї зайвої цифри у номері відеореєстратора ASPIRING EXSPERT 9 SPEEDCAM, що вказаний у оскаржуваній постанові, втім даний факт не спростовує наявність події адміністративного порушення в цілому. Крім того, з оглянутого відеофайлу вбачається вірний номер відеореєстратора, безперервність зйомки у хронологічній послідовності, належність особи позивача, номеру автомобіля, дати та часу події, посадової особи, що винесла оскаржувану постанову.
Крім того, колегія суддів відхиляє за безпідставністю доводи апелянта про порушення інспектором поліції Кураш Ю.В. статті 62 Конституції України, зокрема щодо визнання його винним у вчиненні злочину без доведення його вини в законному порядку і обвинувального вироку суду, оскільки позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Розглядаючи твердження апелянта щодо не вжиття інспектором під час розгляду справи заходів щодо надання водію можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги, колегія суддів враховує, що за вимогою позивача на місце розгляду справи прибув адвокат Хайтов П.В (0:36:14 сек). 
Крім того, інспектор поліції Кураш Ю.В. на вимогу позивача чекав прибуття адвоката та не розпочинав розгляд справи до його прибуття, що підтверджується відеозаписом з відеореєстратора ASPIRING EXSPERT 9 SPEEDCAM №470990.
Більше того, судова колегія зазначає, що позивач реалізував своє право на захист, звернувшись з даним адміністративним позовом.
Щодо посилань скаржника на неправомірність прийняття судом першої інстанції відзиву Департаменту патрульної поліції Національної поліції України та долучених до нього доказів, колегія суддів звертає увагу на таке.
Відповідно до частин першої, четвертої статі 55 Кодексу адміністративного судочинства України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, крім випадку, встановленого частиною дев`ятою статті 266 цього Кодексу.
Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.
Відповідно до частини другої статті 57, пункту 1 частини першої статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України у справах незначної складності та в інших випадках, визначених цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини другої статті 43 цього Кодексу має адміністративну процесуальну дієздатність.
Повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами довіреністю фізичної або юридичної особи.
Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що у справах незначної складності орган державної влади вправі діяти не лише в порядку самопредставництва, а також і через свого представника, повноваження якого мають бути підтверджені довіреністю такого органу.
Із матеріалів справи вбачається, що відзив Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на позовну заяву підписаний представником Ю.О. Прищепа, на підтвердження повноважень якого надана чинна довіреність від 19 грудня 2023 року №23134/41/3/01-2023 (а.с.35).
Зважаючи на характер спірних правовідносин, враховуючи, що дана справа є справою незначної складності, а тому повноваження Ю.О. Прищепи на подання відзиву на позовну заяву підтверджуються допустимими доказами.
Колегія суддів звертає увагу також на те, що обов`язок перевірити повноваження представника сторони, а також законність документа, наданого на підставі таких повноважень, належить виключно до компетенції суду, який розглядає справу.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі №205/1649/16, від 09 лютого 2022 року в справі  № 753/20634/17.
Надалі, за матеріалами апеляційної скарги позивач просить долучити відеозапис події за його участю від 15.11.2024.  
Відповідно до частини 4 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Однак, апелянтом не повідомлено жодних поважних причин, що унеможливили подання даного відеозапису до суду першої інстанції.
За таких обставин, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на вищезазначений відеозапис.
Також, колегія суддів критично оцінює твердження позивача про розголошення судом першої інстанції відомостей про його прізвище та ініціали у тексті судового рішення та порушення статті 7 Закону України «Про доступ до судових рішень», оскільки вказане не підтверджується жодними належними та допустимими доказами та спростовується відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень. 
В контексті незгоди апелянта із витребуванням судом першої інстанції доказів від Управління патрульної поліції Чернігівської області ДПП, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Відповідно до частини 3 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Згідно частини 3 статті 80 Кодексу адміністративного судочинства України, про витребування доказів за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу.
З наведеного вбачається, що суд наділений правом вживати заходи щодо витребування доказів за власною ініціативою не лише від сторін та учасників справи, що відповідно спростовує доводи апелянта в даній частині.
Надалі, надаючи оцінку запереченням позивача щодо неподання інспектором взводу 2 роти № 3 БУПП в Чернігівській області лейтенантом поліції Кураш В.Ю. відзиву на позовну заяву, та наявність підстав кваліфікувати такі дії як визнання позову, колегія суддів враховує наступне.
За приписами частини 4 статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідач наділений правом, а не обов`язком подання відзиву на позовну заяву.
Крім того, нормами статті 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Відповідно до правових позицій, що викладені у постановах Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у справі №742/2298/17 та від 26 грудня 2019 року у справі за №724/716/16-а: «відповідні інспектори, поліцейські та управління не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, зокрема положеннями статті 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративне правопорушення, передбачені зокрема статтею 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Використання у зазначених вище нормах формулювань «від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення», «розгляд яких віднесено до відання органів, зазначених у статтях 222 - 244-20 Кодексу України про адміністративні правопорушення» вказує на те, що відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення».
Так, Верховний Суд у вказаних справах виклав правовий висновок про те, що у справах про оскарження постанов про адміністративне правопорушення належним відповідачем у таких справах є саме орган, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.
З урахуванням вищенаведеного у сукупності, доводи апелянта в даній частині колегією суддів відхиляються як безпідставні.
Надаючи оцінку покликанням позивача на процесуальні порушення, допущені судом першої інстанції, колегія суддів встановила наступне.
Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, що є предметом даного справи, врегульовано приписами статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України.
За приписами статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-2, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки до електронного кабінету, а за його відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.
Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.
Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
З вищенаведеного вбачається, що справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності розглядаються судом з обов`язковим повідомленням учасників справи.
Проте, суд першої інстанції, в порушення норм процесуального права, відмовив у задоволенні клопотань позивача про розгляд справи за участю сторін у відкритому судовому засіданні та розглянув справу у порядку письмового провадження.
Колегія суддів також враховує обставини надсилання судом першої інстанції процесуальних документів на адресу, що не належить позивачу, зокрема зазначення у поштових відправленнях невірного поштового індексу. 
Поряд з цим, суд відхиляє доводи позивача про порушення судом першої інстанції порядку надання справи №761/10695/24 для ознайомлення, оскільки з матеріалів справи вбачається реалізація позивачем вказаного процесуального права, про що свідчить його відповідна розписка (а.с.80).
Відповідно до статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право:
1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін;
2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення;
3) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково;
4) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у визначених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині;
5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю;
6) у визначених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених у пунктах 1-5 частини першої цієї статті.
Приписи пункту 4 частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини 2 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до частини 3 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо:
1) справу розглянуто неповноважним складом суду;
2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою;
3) справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;
4) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі;
5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у судовому рішенні;
6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;
7) суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Враховуючи наявність порушень норм процесуального права, що виявилось у розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Щодо інших доводів апелянта суд зазначає, що вони спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.
Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно із пунктом 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain від 9 грудня 1994 року, статтю 6 пункту 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З огляду на результат апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 9, 47, 77, 80, 242, 272, 286, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 грудня 2024 року -                    скасувати.
Прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до інспектора взводу 2 роти № 3 БУПП в Чернігівській області лейтенанта поліції Кураша Володимира Юрійовича, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про притягнення адміністративної відповідальності - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, згідно з частиною 3 статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя доповідач:                                                                      В.Ю. Ключкович

Судді:                                                                                          О.О. Беспалов 

                                                                                                     І.О. Грибан