Справа № 167/904/24 	Головуючий у 1 інстанції: Требик В. Б. 	
Провадження № 22-ц/802/1133/24  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
27 грудня 2024 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Данилюк В.А., Шевчук Л. Я.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 25 вересня 2024 року,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» звернулось до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 11 серпня 2020 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 2768850, за умовами якого відповідач отримав у борг на строк 30 днів грошові кошти в розмірі 15000 грн, які зобов`язався повернути та сплатити проценти за користування ними. 
Позивач указує, що відповідачем ОСОБА_1 на виконання умов даного договору 10 вересня 2020 року здійснено оплату тіла кредиту в розмірі 2167 грн та нарахованих процентів в розмірі 4275 грн, і відповідно до пунктів 1.4, 4.2 договору відбулося продовження строку кредитування на 30 днів (до 10 жовтня 2020 року). 10 жовтня 2020 року відповідач здійснив оплату нарахованих процентів у розмірі 7314,81 грн та відбулося продовження строку кредитування на 30 днів (до 9 листопада 2020 року). 25 жовтня і 10 листопада 2020 року ОСОБА_1 сплатив 1500 грн і 6058,64 грн нарахованих процентів, у зв`язку з чим відбулося продовження строку кредиту на 30 днів (до 10 грудня 2020 року). 
Зазначав, що оскільки відповідач 31 жовтня 2021 року свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав, а також не уклав угоду щодо пролонгації строку дії кредитного договору, як це передбачено в п. 4.2 цього договору, то згідно з пунктом 4.3 кредитного договору строк користування кредитом було продовжено ще на 90 календарних днів.
27 травня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» і ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу № 27.05/24-Ф, згідно з яким первісний кредитор відступив позивачу право вимоги до ОСОБА_1 за вказаним вище договором від 11 серпня 2020 року № 2768850. 
На момент переходу права грошової вимоги заборгованість відповідача склала 42092,51 грн, з яких: 12833 грн тіла кредиту і 29259,51 грн процентів. У свою чергу, інфляційні втрати за період з березня 2021 року по червень 2024 року становлять 18183,98 грн, а три проценти річних за період з 11 березня 2021 року по 14 серпня 2024 року – 4331,49 грн.
Після відступлення права грошової вимоги відповідач не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості. Отже, до ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» відповідно до укладеного договору факторингу № 27.05/24-Ф перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором у розмірі 42092,51 грн 
Ураховуючи наведене, ТОВ «ФК» Фінтраст Україна» просило суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 42092,51 грн за договором про надання споживчого кредиту від 11 серпня 2020 року № 2768850, а також 18183,98 грн інфляційних втрат і 4331,49 грн трьох процентів річних та відшкодувати понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2422 грн 40 коп. і 10000 грн за професійну правничу допомогу.
Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 25 вересня 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 11 серпня 2020 року № 2768850: 12833 гривні тіла кредиту, 29259 гривень 51 копійку процентів, а також 1210 гривень 88 копійок трьох процентів річних, 4026 гривень 56 копійок інфляційних втрат, 4000 гривень витрат на правничу допомогу та 1774 гривні 65 копійок судового збору.
У решті вимог позову відмовлено через безпідставність.
Не погодившись частково із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, вважаючи його незаконним і необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, зібраним доказам і прийнятим з порушенням норм матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов частково, зменшивши суму заборгованості до 5 126,20 грн з урахуванням перерозподілу переплачених процентів та коригування тіла кредиту. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції зроблено невірний висновок про часткову доведеність позивачем заявлених позовних вимог і як наслідок часткове задоволення позову і стягнення частини боргу. Відповідач зауважує, що стягнення відсотків за користування кредитними коштами було здійснено поза межами строку кредитування, який був обумовлений умовами спірного кредитного договору. Вважає, що місцевий суд, стягуючи з нього відсотки за користування кредитними коштами, дійшов помилкового висновку, що пролонгація договору неодноразово відбувалася, оскільки такі дії можуть вчинятися за пропозицією споживача. Доказів пролонгації спірного кредитного договору позивачем не надано, а тому після закінчення строку дії договору останній втратив право нараховувати відсотки на залишок заборгованості.
Наголошує, що нарахування позивачем заборгованості за відсотками на період часу після закінчення строку дії кредитного договору є необґрунтованим, що підтверджується й правовою позицією, висловленою Верховним Судом.
З огляду на внесення періодичних платежів, відповідач вважає та наголошує в додаткових поясненнях, що непогашена сума заборгованості за тілом кредиту становить 3351, 55 грн, з урахуванням суми сплачених процентів в розмірі 7500 грн, що є обґрунтованим розміром заборгованості.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» просило рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Позивач наголошує, що нарахування процентів за користування кредитними коштами, виданими в рамках кредитного договору, здійснено в межах строку користування кредитом, враховуючи вимоги чинного законодавства та умови кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України в суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням вимог статті 369 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційний суд розглянув цю справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.
Дослідивши обставини справи та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає до задоволення з таких підстав.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що кредитний договір підписаний відповідачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що передбачено положеннями Закону України «Про електронну комерцію». ОСОБА_1 , будучи обізнаним з умовами кредитування, свої зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню за тілом кредиту та відсотками на користь позивача, який набув право вимоги первинного кредитора згідно з договорами факторингу. Оскільки відповідно до умов договору строк його дії було продовжено, тому позивачем обґрунтовано частково нараховані відсотки за користування кредитними коштами.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За правилом ч. 1 ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
З такими висновками місцевого суду колегія суддів погоджується, оскільки оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам закону.
Судом установлено, що 11 серпня 2020 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 2768850, за умовами якого товариство надало відповідачу кредит в розмірі 15000 грн (п. 1.3) у безготівковій формі шляхом перерахунку цих коштів на платіжну картку № НОМЕР_1 (п. 2.1) на строк 30 днів, який може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених у розділі 4 (п. 1.4), а відповідач зобов`язався повернути кредитні кошти і сплатити проценти за користування ними (п. 1.2).
Реквізити договору містять інформацію про його підписання відповідачем електронним підписом (одноразовим ідентифікатором: М520642) та достатні дані щодо особи ОСОБА_1 , зокрема серію і номер паспорта, дату його видачі, реєстраційний номер облікової картки платника податків, адресу проживання, адресу електронної пошти та номери телефонів.
Із копії повідомлення ТОВ ФК «Вей Фор Пей» від 27 травня 2024 року № 4833-ВП убачається, що за дорученням ТОВ «Авентус Україна» через платіжний сервіс «WayForPay» успішно здійснено переказ грошових коштів на картки клієнтів, зокрема 11 серпня 2020 року на картку № НОМЕР_1 в розмірі 15000 грн. 
Інформацією АТ «Універсал банк» від 10 вересня 2024 року № БТ/3465 підтверджено, що банківська картка під № НОМЕР_2 випускалась та належала ОСОБА_1 і 11 серпня 2020 року на цю картку через платіжний сервіс «WayForPay» зараховано грошові кошти в розмірі 15000 грн. 
У зв`язку з тим, що відповідач неналежним чином виконував умови кредитного договору, то як вбачається із наведеного позивачем розрахунку, існує заборгованість, яка станом на 26 травня 2024 року становить в загальному розмірі 42092,51 грн, з яких: 12833 грн тіла кредиту і 29259,51 грн процентів. 
З цього ж розрахунку слідує, що 10 вересня 2020 року відповідач сплатив 6442 грн, з яких 4275 грн віднесено на оплату процентів, нарахованих за зниженою процентною ставкою за період з 11 серпня по 10 вересня 2020 року, і 2167 грн – тіла кредиту, внаслідок чого строк кредитування продовжено на 30 днів.
10 жовтня 2020 року ОСОБА_1  сплатив 7314,81 грн, які зараховано як оплату процентів, нарахованих за стандартною процентною ставкою за період з 11 вересня по 10 жовтня 2020 року, внаслідок чого строк кредитування продовжено на 30 днів. 
25 жовтня 2020 року і 10 листопада 2024 року відповідач сплатив 1500 грн і 6058,64 грн, які віднесено до оплати процентів, нарахованих за стандартною процентною ставкою за період з 11 жовтня 2020 року по 10 листопада 2020 року, внаслідок чого строк кредитування продовжено на 30 днів. 
За період з 11 листопада 2020 року по 10 грудня 2020 року відповідачу нараховано проценти за стандартною процентною ставкою, що становить 7314,81 грн. Відомостей про продовження строку кредитування після 10 грудня 2020 року справа не містить. 
За період з 11 грудня 2020 року по 10 березня 2021 року (тобто, протягом 90 днів поспіль з моменту виникнення прострочення) ТОВ «Авентус Україна» нарахувало  ОСОБА_1 проценти за стандартною процентною ставкою 1,9 % в розмірі 21944,70 грн.
Також із наявних у матеріалах справи письмових доказів установлено, що 27 травня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» було укладено договір факторингу №27.05/24-Ф, відповідно до умов якого до позивача перейшло право вимоги до відповідача ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором.
27 травня 2024 року на електронну пошту, зазначену відповідачем у вказаному договорі, скеровано повідомлення про відступлення ТОВ «Авентус Україна» позивачу права вимоги до  ОСОБА_1 за цим договором, що стверджено копією витягу відправленого повідомлення.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Статтею 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Відповідно до ст. 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Згідно із частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Умовами спірного договору про надання споживчого кредиту, що підписаний сторонами , узгоджено, що строк кредиту становить 30 днів, який може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених в розділі 4 цього договору (згідно пункту 1.4. договору).
Розділом 4 договору про надання споживчого кредиту від 11 серпня 2020 року № 2768850 «Пролонгація строку договору» передбачені положення стосовно пролонгації строку кредиту, згідно з пунктом 4.1. якого передбачено, що строк кредиту може бути продовжено: за ініціативою споживача на кількість днів, зазначену в пункті 1.4. договору, якщо між сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному пунктом 4.2. договору; або в порядку автопролонгації, на кількість днів та відповідно до умов, визначених у пункті 4.3. договору.
Відтак, сторонами справи була передбачена можливість продовження строку договору про надання споживчого кредиту не тільки за ініціативою споживача, але і шляхом автопролонгації, що має певні особливості застосування та обмежені узгодженими сторонами правочину часовими проміжками.
Порядок продовження строку кредиту за ініціативою споживача передбачений підпунктами 4.2.1. 4.2.4. договору. Зокрема, відповідно до підпункту 4.2.2. пропозиція (оферта) споживача щодо продовження строку користування кредитом вчиняється шляхом здійснення платежу на користь товариства в розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів, відповідь на яку товариство може надати протягом 24 годин з моменту вчинення вказаних дій споживачем. Якщо споживач, здійснюючи вказаний платіж, не бажає продовжувати строк користування кредитом, споживач зобов`язаний повідомити про це товариство в один із указаних способів у цьому пункті.
Підпункт 4.2.3. договору передбачає, що товариство має право, але не обов`язок, протягом строку для відповіді, акцептувати пропозицію (оферту) споживача про продовження строку користування кредитом шляхом направлення споживачу текстового повідомлення про погодження нового строку кредиту на номер мобільного телефону та/або адресу електронної пошти, повідомлені споживачем товариству в особистому кабінеті/зазначені в договорі.
Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 за кредитним договором №2768850 від 11 серпня 2020 року здійснював на користь ТОВ «Авентус Україна» переказ коштів, а саме: 10 жовтня 2020 року сплатив 7314,81 грн; 25 жовтня 2020 року і 10 листопада 2024 року сплатив 1500 грн і 6058,64 грн.
З огляду на обставини справи, а також узгоджені між сторонами спору умови кредитних зобов`язань, відповідач, здійснивши оплату на часткове погашення заборгованості за основним боргом та процентів на зазначені суми, тим самим висловив ініціативу на пролонгацію строку кредиту в загальному до 10 грудня 2020 року, що було акцептовано кредитором, шляхом направлення повідомлення про погодження ініціативи боржника на електронну адресу останнього.
Слід зауважити, що матеріали справи не містять, а відповідачем до суду не було подано доказів того, що останній повідомляв первісного кредитора про те, що, здійснюючи вище зазначені платежі, він не бажає продовжувати строк користування кредитом, як було обумовлено умовами спірного договору (підпункт 4.2.2.).
Крім того, умовами договору про надання споживчого кредиту передбачено, що у випадку акцептування товариством пропозиції споживача про продовження строку кредиту, новий строк кредиту розраховується з наступного дня, що слідує за днем вчинення споживачем дій, зазначених у підпункті 4.2.2. цього пункту договору, та нова дата повернення кредиту відображається в особистому кабінеті (згідно з підпунктом 4.2.4.).
Що ж стосується порядку автопролонгації, то він закріплений положеннями підпунктів 4.3.1.-4.3.2. Згідно з підпунктом 4.3.1. договору сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до підпунктів 4.2.2.-4.2.4. договору. Тобто, в даному випадку кожен день автопрологації є новою датою повернення кредиту.
Підпунктом 4.3.2. договору передбачено, що споживач дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах, передбачених у підпункті 4.3.1 договору.
Отже, у випадку наявності заборгованості на дату закінчення строку кредиту, сторони кредитного зобов`язання узгодили можливість автопролонгації спірного договору на строк, що не повинен перевищувати 90 календарних днів поспіль.
Відтак, первісним кредитором у зв`язку з неналежним виконанням боржником взятих на себе зобов`язань за укладеним кредитним договором було застосовано положення про автопролонгацію строку кредиту, термін дії якого становить до 90 календарних днів поспіль.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що кредитором відповідно до умов договору було автопролонговано строк кредиту до 90 календарних днів поспіль із урахуванням попередніх трьох пролонгацій кредиту на строк 30 днів кожна, які відбувалися за ініціативою споживача шляхом часткової оплати заборгованості в період дії договору.
Із розрахунку заборгованості, наданого позивачем до місцевого суду, вбачається, що нарахування відсотків за користування кредитом здійснювалося за період часу, що відповідає строку дії кредитного договору з урахуванням його продовження в узгодженому сторонами порядку.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Отже, з огляду на узгоджені положення спірного договору, а також беручи до уваги матеріали справи, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи відповідача про те, що стягнення відсотків за користування кредитом здійснено поза межами строку кредитування.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь 3% від простроченої суми за період з 11 березня 2021 року по 14 серпня 2024 року та інфляційних втрат, нарахованих за період березня 2021 року по червень 2024 року, слід зазначити наступне.
Згідно із частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (пункт 8.35).
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2120-IX(набрав чинності 17 березня 2022 року) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: «18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення». 
Як установлено судом першої інстанції, заборгованість ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту від 11 серпня 2020 року № 2768850 станом на 10 березня 2021 року становить 42092,51 грн та не змінювалася в подальшому. 
Оскільки нарахування процентів, передбачених умовами договору, здійснено по 10 березня 2021 року, то днем початку відповідальності ОСОБА_1 за порушення грошового зобов`язання, яка передбачена ст.625 ЦК, по даному договору є 11 березня 2021 року (з урахуванням заявлених позовних вимог) і відповідно 3% річних та інфляційні втрати судом правильно обраховано за період з 11 березня 2021 року по 23 лютого 2022 року з урахуванням суми боргу.
Суд першої інстанції правильно відхилив та не взяв до уваги наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, а провів власний розрахунок, врахувавши та взявши до уваги наведені норми закону та правову позицію з даного питання Верховного Суду, з якого слідує, що 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання становлять 1210, 88 грн, а інфляційні втрати за наведені місяці – 4026,53 грн.
Такі висновки суду в цій частині апеляційний суд вважає обґрунтованими.
Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)», що і було враховано судом при вирішенні спору.
       Тому позовні вимоги в цій частині позову підлягали частковому задоволення, з чим погоджується апеляційний суд
Щодо витрат на правничу допомогу.
Як убачається з матеріалів справи, інтереси ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» в суді першої інстанції представляв адвокат Столітній М.М. відповідно до договору про надання правової допомоги від 17 липня 2024 року № 17/07-2024, ордеру про надання правничої допомоги серії АІ № 1681221, рахунку на оплату по замовленню від 14 серпня 2024 року.
Судом установлено, що така допомога згідно з копією зазначеного вище рахунку полягала у: первинній консультації (витрачений час 1 год., вартість 1000 грн), аналізі норм законодавства, практики та правових позицій Верховного Суду (витрачений час 1 год., вартість 1000 грн), оформленні додатків, підготовці та направлення адвокатського запиту (витрачений час 3 год., вартість 3000 грн), підготовці та поданні позовної заяви і клопотання про витребування доказів (витрачений час 4 год., вартість 4000 грн), підготовці та участі в судовому засіданні (витрачений час 1 год., вартість 1000 грн.). Загальна вартість послуг визначена у сумі 10000 грн.
Враховуючи, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» задоволено частково, з урахуванням категорії справи, рівня складності юридичної кваліфікації правовідносин, обсягу наданих позивачу послуг з правничої допомоги, змісту поданих процесуальних документів, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, їхньої дійсності та необхідності, заперечень відповідача, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що справедливим буде стягнення з ОСОБА_1 на користь товариства в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 4 000,00 грн.
Також під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачем подано клопотання про вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу, наданих адвокатом Крюковою М.В., яка діяла на підставі договору про надання правової допомоги № 07/07-2022 від 07 липня 2022 року, ордеру № 11525403 від 25 листопада 2024 року.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача разом з відзивом на апеляційну скаргу було подано до суду: копію довіреності у порядку передоручення на представлення інтересів ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Крюковою М.В.; копію договору про надання правової допомоги №07/07-2022 від 07 липня 2022 року, укладеного між ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» та адвокатом Крюковою М.В., згідно з умовами якого сторонами правочину узгоджено, що оплата за надані послуги складається із суми вартості послуг, зазначених у рахунку-фактурі, а факт наданих послуг підтверджується звітом про надання правової допомоги; копію звіту про надання правової допомоги згідно договору №07/07-2022 від 07 липня 2022 року, яка датована 25 листопада 2024 року, та в якій наведено перелік видів наданої правової допомоги і їх вартість, а саме: правова експертиза документів та складання відзиву на апеляційну скаргу і його подання до суду апеляційної інстанції 4 год, 8000,00 грн; копія платіжної інструкції в національній валюті від 25 листопада 2024 року № 6298, згідно якої ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» оплатив адвокату Крюковій М.В. надані юридичні послуги у розмірі 8000,00 грн (т.2, а.с. 37).
Пунктом 3 договору передбачено, що оплата за надані послуги складається з суми вартості послуг, зазначених у рахунку-фактурі. Факт наданих послуг підтверджується звітом про надання правової допомоги. Підставою для оплати є рахунок-фактура. Клієнт здійснює оплату за надані послуги в день отримання рахунку-фактури шляхом безготівкового перерахування коштів на розрахунковий рахунок.
Матеріалами справи підтверджується факт отримання ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» послуг адвокатом Крюковою М. В. в суді апеляційної інстанції з надання правової допомоги. 
Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно з частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Подібні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 910/7310/20.
В матеріалах справи, а саме в апеляційній скарзі та в додаткових поясненнях, містяться клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката.
Отже, щодо витрат на правничу допомогу, понесених позивачем в апеляційній інстанції, то колегія суддів вважає, що з огляду на предмет спору, ціну позову, переліку наданих адвокатом послуг ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», враховуючи принципи справедливості та верховенства права, а також беручи до уваги заперечення відповідача, колегія суддів вважає, що стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» підлягають кошти на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, які понесені під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 2000,00 грн.
Докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом обставин справи були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Колегія суддів доходить висновку , що суд першої інстанції відповідно до ст. 89 ЦПК України дав правильну правову оцінку наявним доказам у справі, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи та висновків суду не спростували.
Наведені обставини та правове обґрунтування свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Як передбачено частинами 4, 5 статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 25 вересня 2024 року в даній справі залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» 2000 (дві тисячі) гривень понесених судових витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.
       
       Головуючий

       Судді