ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
06 лютого 2025 року           справа №200/3821/24 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2024 року (повне судове рішення складено 04 вересня 2024 року) у справі № 200/3821/24 (суддя в І інстанції Абдукадирова К.Е.) за позовом ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                           УСТАНОВИВ:

10.06.2024 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до   ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив: 
- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 червня 2018 року по 18 січня 2023 року у розмірі 188 727,43 грн.
В обґрунтування вимог позивач зазначав, що він у період з липня 2015 року по червень 2018 року проходив військову службу в ОСОБА_3 (в подальшому ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі – ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та перебував на грошовому забезпеченні у 
ІНФОРМАЦІЯ_4 (в подальшому ІНФОРМАЦІЯ_3 був відокремленим підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_5 , який в подальшому перейменований в ІНФОРМАЦІЯ_6 .
29.06.2018 позивач виключений зі списків особового складу та усіх видів грошового забезпечення на підставі наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 29.06.2018 № 116 (преюдиційно встановлена обставина згідно рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08.12.2022 у справі № 200/2240/22).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08.12.2022 у справі № 200/2240/22, яке набрало законної сили 08.03.2023, адміністративний позов ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_7 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, зокрема: визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_7 щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_2 за період проходження військової служби з 1 грудня 2015 року по 29 червня 2018 року в неповному обсязі; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_8 нарахувати і виплатити ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 1 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, в період з 01 березня 2018 року по 29 червня 2018 року включно - березень 2018 року із урахуванням абзаців 4 та 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, ураховуючи фактично виплачені суми індексації грошового забезпечення.
На адвокатський запит представника позивача адвоката Анісімової Є.С. відповідачем було надано Розрахунок індексації грошового забезпечення ОСОБА_2 згідно рішення Донецького окружного адміністративного суду № 200/2240/22 від 08.12.2022 (вих. 09.03.2023 № 09/02/141), який не містив періоду з 01 березня 2018 року по 29 червня 2018 року включно.
23.06.2023 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08.12.2022 у справі № 200/2240/22 ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_2 виплачено суму у розмірі 84 638,93 гривень.
Позивач не погодився з проведеним відповідачем розрахунком індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 29.06.2018, невиплатою йому відповідачем суми індексації грошового забезпечення за цей період, невиплатою йому відповідачем компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, невиплатою йому відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та з черговим позовом до відповідача звернувся до суду.
Відповідно до рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2023 року у справі № 200/3986/23, яке набрало законної сили 13.02.2024: адміністративний позов ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_7 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_7 щодо ненарахування та невиплати індексації (індексації-різниці) грошового забезпечення ОСОБА_2 у період з 01.03.2018 по 29.06.2018 із застосуванням березня 2018 року, як місяця підвищення доходу, та із застосуванням абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення»; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_8 нарахувати і виплатити ОСОБА_2 індексацію (індексацію-різницю) грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 29.06.2018 із застосуванням березня 2018 року, як місяця підвищення доходу, та відповідно до абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» в сумі 16329,32 грн; визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_7 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_2 на суми нарахованої та 23.06.2023 виплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та її невиплаті; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_8 нарахувати і виплатити ОСОБА_2 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, яка виплачена 23.06.2023 за період з 01.12.2015 по 23.06.2023; стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_7 на користь ОСОБА_2 16 054,00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 червня 2018 року по 19 січня 2023 року (з відрахуванням з цієї суми обов`язкових платежів та зборів, відповідно до вимог чинного законодавства); в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
09.05.2024 ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_2 виплачено 52 797,08 грн.
В подальшому ІНФОРМАЦІЯ_8 представнику ОСОБА_2 адвокату Анісімовій Є.С. на її адвокатський запит про надання деталізованого розрахунку цієї суми надано «Довідку-розрахунок на ОСОБА_2 згідно рішення суду № 200/3986/23 від 02.10.2023», відповідно до якої виплачена 09.05.2024 ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_2 сума у розмірі 52 797,08 грн складається з:
- 16 329,32 грн – індексація грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 29.06.2018; 
- 20 358,90 грн – компенсація втрати частини доходів, нарахована на суму індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 29.06.2018 у розмірі 16329,32 грн.; 
- 16 054,00 грн - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Таким чином, тільки 09.05.2024 з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_8 було проведено остаточний розрахунок, який мав бути проведений з ним при його виключенні зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 29.06.2018.
На думку позивача, у зв`язку з затримкою виплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 29.06.2018 у сумі 16329,32 грн, відповідач має сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 30 червня 2018 року по 18 січня 2023 року у розмірі 188727,43 грн.
Вважає такі дії відповідача протиправними.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2024 року позов задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.01.2023 по 23.07.2023.
Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 20.01.2023 по 23.07.2023 у розмірі 48470,00 грн.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, сторони подали апеляційні скарги, в яких посилались на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги відповідачем зазначено, що в даному випадку необхідно враховувати принцип співмірності, з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність, дії відповідача щодо її виплати.
Просив скасувати рішення місцевого суду.

В своїй апеляційній скарзі представник позивача не погоджується з тим, що судом застосовується середньоденний розмір грошового забезпечення позивача на рівні саме 262,00 грн як такий, що був установлений рішенням суду в адміністративній справі, яке набрало законної сили.
Позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_7 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 червня 2018 року по 19 січня 2023 року позов не підлягає задоволенню, оскільки з відповідача вже було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 30.06.2018 по 19.01.2023 (справа №200/3986/23).
Просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позов.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.

ОСОБА_2 громадянин України, паспорт НОМЕР_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце знаходження: АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_2 є учасником бойових дій, про що видано посвідчення серія НОМЕР_4 , від 26.11.2015.
Не є спірним у справі, що позивач у період з липня 2015 року по червень 2018 року перебував на грошовому забезпеченні відповідача. Виключений зі списків особового складу та усіх видів грошового забезпечення на підставі наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 29.06.2018 № 116 (преюдиційно встановлена обставина згідно рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/2240/22). 

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17.03.2021 у справі № 200/2240/22, яке набрало законної сили 08.03.2023, позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_7 щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_2 за період проходження військової служби з 01.12.2015 по 29.06.2018 в неповному обсязі.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_8 нарахувати і виплатити ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, в період з 01.03.2018 по 29.06.2018 включно - березень 2018 року із урахуванням абзаців 4 та 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, ураховуючи фактично виплачені суми індексації грошового забезпечення.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02.10.2023 по справі № 200/3986/23, яке набрало законної сили 13.02.2024, позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо ненарахування та невиплати індексації (індексації-різниці) грошового забезпечення ОСОБА_2 у період з 01.03.2018 по 29.06.2018 із застосуванням березня 2018 року, як місяця підвищення доходу, та із застосуванням абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення».
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_6 нарахувати і виплатити ОСОБА_2 індексацію (індексацію-різницю) грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 29.06.2018 із застосуванням березня 2018 року, як місяця підвищення доходу, та відповідно до абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» в сумі 16 329,32 грн.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_2 на суми нарахованої та 23.06.2023 виплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та її невиплаті
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_6 нарахувати і виплатити ОСОБА_2 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, яка виплачена 23.06.2023 за період з 01.12.2015 по 23.06.2023.
Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 16 054,00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 червня 2018 року по 19 січня 2023 року (з відрахуванням з цієї суми обов`язкових платежів та зборів, відповідно до вимог чинного законодавства).
09.05.2024 ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_2 виплачено 52797,08 грн. 
Відповідно до довідки-розрахунку на ОСОБА_2 згідно рішення суду №200/3986/23 від 02.10.2023, виплачена 09.05.2024 ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_2 сума у розмірі 52797,08 грн складається з: 16 329,32 грн – індексація грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 29.06.2018; 20 358,90 грн – компенсація втрати частини доходів, нарахована на суму індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 29.06.2018 у розмірі 16 329,32 грн; 16 054,00 грн - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
На думку позивача, у зв`язку з затримкою виплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 29.06.2018 у сумі 16 329,32 грн, відповідач має сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України передбачено право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом.
Згідно з статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Згідно з частинами другою та третьою статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.
Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Разом з тим, вказаними вище нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спор.
Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд робить висновок про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28.01.2021 у справі №240/11214/19, від 24.12.2020 у справі №340/401/20, від 05.08.2020 у справі №826/20350/16, від 15.07.2020 у справі №824/144/16-а, від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18, від 26.06.2019 у справі №826/15235/16, від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18 та від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17.
При цьому, суд враховує, що за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.
Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, у редакції, чинній на час спірних правовідносин (далі по тексту - Порядок № 100).
Згідно з абзацом 1 пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
09.05.2024 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02.10.2023 у справі №200/3986/23 відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 29.06.2018 у сумі 16329,32 грн.
Крім того, на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02.10.2023 у справі № 200/3986/23 позивачу 09.05.2024 виплачена сума 16 054,00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 червня 2018 року по 19 січня 2023 року.
Відтак, з матеріалів справи судом встановлено, що фактично повний розрахунок при звільненні з позивачем здійснено 09.05.2024.

Суд першої інстанції зауважив, що згідно з рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02.10.2023 по справі № 200/3986/23, яке набрало законної сили, встановлено, що середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складає 262,00 грн. 
Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, які встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З огляду на викладене, у даному рішенні місцевим судом застосовано середньоденний розмір грошового забезпечення позивача на рівні саме 262,00 грн як такий, що був установлений рішенням суду в адміністративній справі, яке набрало законної сили.

В той же час, апеляційний суд звертає увагу на висновок щодо застосування норм права, викладений в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2018 року у справі № П/811/1344/16, відповідно до якого для спростування преюдиційних обставин учасник адміністративного процесу, який заперечує ці обставини, має подати суду належні та допустимі докази. Суд також має враховувати вимоги щодо необхідності офіційного з`ясування всіх обставин справи та у відповідних випадках витребувати ті докази, яких, на його думку, не вистачає для належного встановлення обставин у справі, що розглядається. 
Позивачем суду першої інстанції було надано копії архівної відомості за січень 2017 – червень 2018 років та копію «Довідки-розрахунку на ОСОБА_2 згідно рішення суду № 200/3986/23 від 02.10.2023», на підставі яких позивач розрахував середньоденний розмір свого грошового забезпечення за квітень та травень 2018 року, який, на його думку, складає 474,18 грн. Позивач заперечував в позовній заяві та заперечує в апеляційній скарзі те, що середньоденний розмір свого грошового забезпечення за квітень та травень 2018 року складає 262,00 грн.
З цього приводу колегія суддів зауважує наступне.
Згідно з п. 3 Порядку № 100, при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.
Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Якщо період, за який нараховано премію чи іншу заохочувальну виплату, працівником відпрацьовано частково, під час обчислення середньої заробітної плати враховується сума у розмірі не більше фактично нарахованої суми премії чи іншої заохочувальної виплати.
Відповідно до п. 4 цього ж Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються:
а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками);
б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо);
в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових);
г) премії за результатами щорічного оцінювання службової діяльності, за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності);
д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо;
е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати;
є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором;
ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування;
з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку;
и) виплати, пов`язані з святковими та ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо;
і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування;
ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством);
й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства;
л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати;
м) заробітна плата, яка нарахована за час роботи у виборчих комісіях, комісіях всеукраїнського референдуму;
н) винагороди державним виконавцям;
о) грошова винагорода за сумлінну працю та зразкове виконання службових обов`язків.
При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці та для нарахування матеріальної (грошової) допомоги, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Отже, спірним питанням є включення до складу грошового забезпечення позивача, яке повинно включатися при обрахунку розміру середньоденного грошового забезпечення позивача за останні два календарні місяці служби, що передували місяцю, в якому відбулося виключення позивача із списків особового складу військової частини, такої складової як індексація грошового забезпечення. 
Статтею 1 Закону України від 03.07.1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон № 1282-XII) встановлено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. 
Відповідно до пункту 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби. 
Пунктом 5 Порядку № 1078 передбачено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. 
Відповідно до законодавчого визначення індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, яка спрямована на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. 
При вирішенні питання щодо індексації слід субсидіарно застосовувати положення спеціальних законів щодо механізму проведення індексації, її мети та правової природи (суті), зокрема, Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення. Субсидіарне застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини, дає підстави для правового висновку, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг. 
Правова позиція стосовно систематичного та постійного характеру виплати індексації наведена у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №638/9697/17, від 30 грудня 2020 року у справі №359/8843/16-а. 
Враховуючи обставини того, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а також відсутня в переліку, передбаченому п. 4 Порядку № 100, тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення позивача для розрахунку розміру середньоденного грошового забезпечення позивача за останні два календарні місяці служби, що передували місяцю, в якому відбулося виключення позивача із списків особового складу військової частини. 
В іншому випадку, не врахування індексації при такому обрахунку призвело б до знецінення грошового (в тому числі, середньоденного) забезпечення. 
Аналогічні висновки викладено і Верховним Судом у постанові від 19.03.2020 по справі № 820/5286/17.

Іншим спірним питанням є включення до складу грошового забезпечення позивача, яке повинно включатися при обрахунку розміру середньоденного грошового забезпечення позивача за останні два календарні місяці служби, що передували місяцю, в якому відбулося виключення позивача із списків особового складу військової частини, такої складової як винагороди за участь в АТО.
З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.
Частинами другою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» установлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Частиною четвертою цієї ж статті обумовлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що установлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, ураховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Щодо винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції, Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02.06.2021 у справі №240/11441/19, відступив від правового висновку, зробленого Верховним Судом у постанові від 26.06.2018 у справі № 420/1232/16, постанові від 30.11.2018 у справі №415/6132/16 та дійшов висновку, що винагорода за участь в антитерористичній операції є додатковою виплатою військовослужбовцям, яких залучено до участі у ній. Водночас, виплата винагороди залежить від певних умов та лише в означений період, а також під час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні після отриманих у такий період поранень (контузії, травми, каліцтва).
Отже, така виплата не є постійною і не має систематичного характеру, а її розмір залежить як від днів участі в антитерористичній операції, так і від виконаних завдань, що визначається наказом командира. За таких обставин, винагорода за участь в антитерористичній операції не є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, який є складовим елементом грошового забезпечення, з якого обчислюється пенсія, відповідно до статті 43 Закону № 2262-ХІІ.
В постанові від 22 листопада 2023 року в справі №240/7091/20 колегія суддів Верховного Суду зі складу Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду не знайшла підстав для відступу від вищезазначених правових висновків у справі, що розглядається.
Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 11 жовтня 2023 року в справі № 607/1662/21 та постанові від 17 січня 2024 року в справі № 932/9029/23 звернула увагу на те, що висновки, які містяться в рішеннях судової палати, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати - над висновками палати чи колегії суддів, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів.

Щодо розміру середньоденного грошового забезпечення позивача.
Відповідно до копії архівної відомості за січень 2017 – червень 2018 років позивачу за квітень та травень 2018 року було нараховано 12407,50 грн та 8352,66 грн відповідно. 
При цьому в складі грошового забезпечення в цих місяцях зазначено такі його види як оклад за військовим званням (по 600 грн), посадовий оклад (по 2820 грн), надбавку за вислугу років (по 855 грн), надбавку за особливі умови служби (по 427,50 грн) та премію (по 3350,16 грн), тобто, разом в сумі 8052,66 грн, а також винагорода АТО - в квітні 4354,84 грн, а в травні – 300 грн.
Спір щодо розміру цих видів грошового забезпечення між сторонами відсутній.
Як зазначалось вище, винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції не включається до обрахунку середньоденного грошового забезпечення.
В той же час, як зазначалось вище, індексація повинна бути включена до обрахунку середньоденного грошового забезпечення.
При цьому колегія суддів зауважує, що до розрахунку розміру індексації згідно Порядку № 100 можуть бути враховані лише суми нарахованої та виплаченої індексації.
Відповідно до копії «Довідки-розрахунку на ОСОБА_2 згідно рішення суду № 200/3986/23 від 02.10.2023» позивачу на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02.10.2023 року по справі № 200/3986/23 за квітень та травень 2018 року було нараховано індексацію грошового забезпечення по 4082,33 грн за кожний місяць. 
Відтак, розмір грошового забезпечення позивача в останні два календарні місяці служби, що передували звільненню, складав по 12 134,99 грн в кожному (8052,66 грн + 4082,33 грн).
Кількість календарних днів за квітень та травень 2018 року складає 61.
Таким чином, середньоденний розмір заробітної плати позивача складає 397,87 грн (12 134,99 грн х 2 місяці /61 календарний день).

Стосовно визначення періоду, за який на користь позивача підлягає виплаті середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача слід вираховувати, починаючи з 30.06.2018 (наступного дня після виключення позивача із списків особового складу) по 09.05.2024 (остаточний розрахунок з позивачем – виплата за судовим рішенням у справі №200/3986/23).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з наступного.
Щодо періоду, за який позивачем було нараховано суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, місцевий суд зазначив про те, що з відповідача вже було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 30.06.2018 по 19.01.2023 (справа №200/3986/23), отже в цій частині позовних вимог, позов не підлягає задоволенню.
Враховуючи, що фактично повний розрахунок при звільненні з позивачем здійснено 09.05.2024, період затримки розрахунку при звільненні становить з 20.01.2023 по 09.05.2024 (тобто по дату фактичного проведення відповідачем розрахунку на виконання рішення суду від 02.10.2023 по справі № 200/3986/23).
Водночас, суд бере до уваги зміни, внесені 01 липня 2022 року до статті 117 КЗпП України стосовно обмеження стягнення строком в шість місяців, оскільки спірні правовідносини щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.01.2020 по 18.01.2023 включно між сторонами виникли після цих змін.
За таких обставин, суд вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за 6 місяців за період з 20.01.2023 по 23.07.2023, тобто 185 днів.
Отже, середній заробіток за день складає 262,00 гривень, у зв`язку з чим сума середнього заробітку складає 48 470,00 гривень (185 днів х 262,00 гривень середньоденне грошове забезпечення).

Проте, і з такими висновками місцевого суду не може погодитись судова колегія апеляційного суду.
З 19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 № 2352-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" (далі – Закон № 2352-IX), яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, якою встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.
Спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього. 
Період з 19 квітня 2018 року до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. 
Проте, період з 19 липня 2022 року до 09 травня 2024 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
Аналогічний висновок висловлено у численних постановах Верховного Суду, зокрема, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 та від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, а також в постанові Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року в справі № 440/6856/22. 
Так, відповідно до висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23:
«41. Спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього. 
42. Період з 15 жовтня 2019 року до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату. 
42.1. Проте, період з 19 липня 2022 року до 30 квітня 2023 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
43. Аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 та від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22. 
44. Тож, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові. 
45. Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеному у постановах від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 та від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22». 
Апеляційний суд враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, підтверджений постановою Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 грудня 2024 року в справі № 440/6856/22.
Таким чином, період, за який позивачу підлягає нарахуванню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього.
При цьому, суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06.08.2020 у справі № 813/851/16, відповідно до яких суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.

1). З 30.06.2018 по 18.07.2022 період затримки становить 1480 календарних днів.
Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 588 847,60 грн (397,87 грн /середньоденний розмір грошового забезпечення/ * на 1480 /кількість днів затримки/).
Разом з цим, Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 вказала, що підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
В цій постанові Верховний Суд навів механізм розрахунку істотності частки середнього заробітку, а саме: розмір середнього заробітку прямопропорційно залежить від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. 
Отже, виходячи із принципу пропорційності спершу визначається відсоткове співвідношення загальної суми виплат, що підлягала виплаті, та суми, що не була виплачена в день звільнення, тобто виплату якої затримано.
У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складає 112891,41 грн, що дорівнює 100 %, з яких: 
10634,24 грн. (9,42 %) - нараховано у добровільному порядку при виключенні зі списків особового складу; 
85927,85 грн. (76,12 %) – нараховано та виплачено (84638,93 грн.) 23.06.2023 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08.12.2022 у справі № 200/2240/22; 
16329,32 грн. (14,46 %) – нараховано та виплачено 09.05.2024 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02.10.2023 у справі № 200/3986/23. 
Спір в цій справі виник з приводу затримки при розрахунку частки коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні в сумі 16329,32 грн.
Частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні в сумі 85927,85 грн є предметом розгляду в справі № 200/3986/23, тому не стосується справи, що розглядається.
Отже, частка заборгованості відповідно до алгоритму, виведеного Верховним Судом, складає: 16329,32 грн / 112891,41 грн * 100% = 14,46 %. 
Відтак, виходячи з принципу пропорційності, закладеного в ст. 117 КЗпП України та описаного у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку може складати: 588 847,60 грн * 14,46% = 85 147,36 грн.
При цьому цей критерій не є єдиним. 
Так, в згаданій вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц критерій періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості був лише одним з принаймні чотирьох інших, які варто застосовувати при обрахунку середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.
Більш того, Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 11 жовтня 2023 року в справі № 607/1662/21 та постанові від 17 січня 2024 року в справі № 932/9029/23 звернула увагу на те, що висновки, які містяться в рішеннях судової палати, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати - над висновками палати чи колегії суддів, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів, тому апеляційним судом до цього періоду затримки розрахунку враховуються висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
В справі, що розглядається, наявні інші підстави для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц зазначила наступне:
«72. … Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
…
86. … оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
…
91. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
91.1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
91.2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
91.3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
91.4 Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
…
93. У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).».

Отже, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, пункти 91.3 та 94.5), розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні може бути проведений за принципом «на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні … можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя». 
Тобто, розмір середнього заробітку може розраховуватися наступним чином: розмір несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення * на середньозважену ставку за кредитами в річному обчисленні за період несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення.
Згідно відомостей офіційного вебсайта Національного банку України (https://bank.gov.ua/files/4-Financial_markets.xlsx), середньозважена процентна ставка в річному обчисленні за новими кредитами резидентам (крім інших депозитних корпорацій) за секторами економіки (усього у національній валюті) становила: у 2018 році – 19,1%; у 2019 році - 19,8%; у 2020 році - 14,1%; у 2021 році - 13,3%; у 2022 році – 18,5%.
Отже, беручи до уваги висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц та виходячи з розміру несвоєчасно нарахованої та виплаченої індексації грошового забезпечення при звільненні за період з 30.06.2018 по 18.07.2022 у сумі 16329,32 грн, приблизну оцінку розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні у спірних правовідносинах, що розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами, можна розрахувати як розмір суми, яку позивач, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит на цю суму з метою збереження рівня свого життя, що становить 11 025,56 грн, а саме: 
у 2018 році середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 19,1% річних / 12 місяців = 1,59% (ставка за кредитом одного місяця), з 30.06.2018 обчислено за формулою: 16329,32 грн (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 1,59% х 6 місяців = 1557,82 грн;
у 2019 році обчислено за формулою: 16329,32 грн (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 19,8% (середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні) = 3233,21 грн;
у 2020 році обчислено за формулою: 16329,32 грн (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 14,1% (середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні) = 2302,43 грн; 
у 2021 році обчислено за формулою: 16329,32 грн (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 13,3% (середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні) = 2171,80 грн; 
у 2022 році середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 18,5% річних / 12 місяців = 1,54% (ставка за кредитом одного місяця), по липень 2022 року обчислено за формулою: 16329,32 грн (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 1,54% х 7 місяців = 1760,30 грн.

Крім того, є і інші обставини, визначені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц. 
Зокрема, позивачка тривалий час з моменту звільнення (з червня 2018 року до липня 2023 року, тобто близько 5 років, тобто, навіть більше ніж затримка розрахунку в описаному періоді) не зверталася до суду для вирішення спору щодо належних їй сум при звільненні (лише в липні 2023 року в справі № 200/3986/23), штучно збільшивши період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості.
Отже, причинами, що пов`язані з тривалістю порушень прав позивача, є в тому числі і її дії, а не лише відповідача.
Апеляційний суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зокрема, пункт 94.6: «З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача Велика Палата Верховного Суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 11 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників».
З огляду на встановлені обставини та з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, апеляційний суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку, визначивши його в сумі 3 000,00 грн.

2). Період позовних вимог з 19.07.2022 по 08.05.2024.
У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону  № 108/95-ВР, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Відтак, норма ст. 117 КЗпП України встановлює цивільну відповідальність роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції, що виходячи із приписів цієї норми до роботодавця у випадку констатації судом нездійснення виплати розрахунку у повному обсязі у день звільнення, застосовується такий вид відповідальності як стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При цьому, у такому разі немає різниці, з яких видів виплат складається своєчасно невиплачена сума коштів та чи була вона виплачена однією сумою або різними та у який період, значення має лише факт порушення прав робітника на отримання заробітної плати у належному розмірі у день звільнення та термін прострочення виплати таких сум, який обмежується шістьма місяцями. 
Отже, у випадку якщо з роботодавця вже стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України, в редакції чинній з 19.07.2022, відповідальність роботодавця у такому випадку є вичерпаною, оскільки відповідно до статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Водночас, при прийнятті спірного рішення судом не було враховано, що предметом розгляду справи № 200/3986/23 було, зокрема, стягнення  на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з 30.06.2018 по 18.01.2023, при вирішення якого з відповідача вже було стягнуто середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, в тому числі, у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX, з урахуванням граничного розміру не більш як за шість місяців. 
Відтак, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для повторного стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 19.07.2022.
За таких обставин, у задоволенні позовних вимог в цій частині позивачеві слід відмовити.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду – зміні.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

                                                 ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 – задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2024 року у справі № 200/3821/24 – змінити:
В абзаці другому резолютивної частини слова і цифри «за період з 20.01.2023 по 23.07.2023» замінити словами та цифрами «за період з 30.06.2018 по 18.07.2022».
В абзаці третьому резолютивної частини слова і цифри «за період 20.01.2023 по 23.07.2023 у розмірі 48470,00 грн» замінити словами та цифрами «за період з 30.06.2018 по 18.07.2022 (включно) у сумі 3 000 (три тисячі) гривень».
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2024 року у справі № 200/3821/24 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 06 лютого 2025 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                      І. В. Сіваченко

                                                                                          А. А. Блохін

                                                                                          Т. Г. Гаврищук