ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/395/25	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/4836/20 Категорія: 305000000 	Годік Л. С. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Сіренко Ю.  В. 	

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року 

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: 

Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л., Гончар Н.І., 

секретар: Любченко Т.М.,

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 ,

відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

особа, яка подає апеляційну скаргу – ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 грудня 2024 року (у складі судді Годік Л.С.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про етнічну дискримінацію,

в с т а н о в и в :

В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_4 усунути прояви етнічної дискримінації при реалізації соціальних прав позивачем в межах комплекса, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначав, що йому за договором дарування від 27.05.1994 в приватному секторі належить одна частина одноповерхового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Друга пропорційна частина (50%) без чіткого розмежування і всупереч родинному обов`язку передана попереднім співвласником ОСОБА_5 за договором дарування від 29.08.2017 ОСОБА_2 і ОСОБА_6 . Останні по факту виступають відповідно повіреною стороною координаторів паломництва в Умані Міжнародного благодійного фонду ім. Рабі Нахмана по житловим відносинам і всесвітнього центру брацлавських хасидів по земельним. Перехід прав власності змінив статус будинку і умови проживання та призвів до етнічної дискримінації ОСОБА_1 як корінного жителя м. Умань з метою розширення території центру хасидизму.
Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду від 18.12.2024 відмовлено у задоволенні позову.
Прийняте рішення суд мотивував тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доводів щодо порушення його прав, свобод чи законних інтересів відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_7 при розпорядженні своєю часткою майна. Крім того, не надано доказів етнічної дискримінації ОСОБА_1 відповідачами.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18.12.2024 скасувати. 
В обґрунтування скарги зазначає, що суд, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, звільнив відповідачів від доказування та не вжив необхідних заходів примусу для їх обов`язкової участі. Просить судовий збір стягнути з відповідачів.
Відзив на апеляційну скаргу до Черкаського апеляційного суду не надходив.
Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Згідно зі ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає таке.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до ст. 24 Конституції України не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Разом з тим, згідно зі ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що за договором дарування від 27.05.1994 ОСОБА_8 подарувала, а ОСОБА_5 та ОСОБА_1 прийняли в дар кожен в рівних частках належну ОСОБА_8 1/3 частину будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 29).
Тобто, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 27.05.1994, у відповідності до ч. 1 ст. 356 ЦК України, стали власниками частини вказаного будинку на праві спільної часткової власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Стаття 361 ЦК України визначає, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказав, що за договором дарування від 29.08.2017 ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 та ОСОБА_6 свою частку будинку, що і призвело до етнічної дискримінації позивача.
Також ОСОБА_1 зазначав, що про порушення Конституції України, чинного законодавства та міжнародного права звертався до органів місцевої та державної влади. 
Як вбачається з листа Уманської міської ради від 03.05.2017 заява ОСОБА_1 розглянута та одночасно повідомлено, що така заява не може бути задоволена (а.с. 30).
У відповіді Управління Служби безпеки України в Черкаській області від 15.11.2019 зазначено, що заява ОСОБА_1 щодо незаконного заволодіння спадщиною не містить відомостей про обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінальних правопорушень, досудове розслідування яких здійснюють слідчі органів безпеки (а.с. 31).
Апеляційний суд звертає увагу на те, що лист Уманської міської ради та відповідь Управління СБУ в Черкаській області не можуть бути доказами на підтвердження позовних вимог, оскільки не містять жодної інформації про обставини, які б свідчили про наявність етнічної дискримінації.
Крім того, ОСОБА_1 не наведено доводів, яким саме чином проявляється етнічна дискримінація, та не надано доказів такої дискримінації, що вірно було встановлено судом першої інстанції.
Колегія суддів враховує, що подання доказів визначено ст. 83 ЦПК України. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Зокрема, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано, причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. При цьому, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи.
Проте, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 не надав жодного доказу як на підтвердження своїх позовних вимог, так і не зазначав про неможливість отримання будь?яких доказів, не заявляв жодних клопотань про їх витребування у відповідності до вимог ст. 84 ЦПК України, яка регламентує витребування доказів.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Згідно з нормами ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд звільнив відповідачів від доказування. Колегія суддів відхиляє дане твердження, з огляду на наступне. 
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
У роз`ясненні п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» вказано, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ващенко проти України» від 26.06.2008 вказано, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини. 
Оскільки таких доказів ОСОБА_1 не надав, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.        
З огляду на викладене вище, висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права при ухваленні рішення.
Щодо вимоги ОСОБА_1 про стягнення судового збору з відповідачів, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позовної заяви позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги і колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні його апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги компенсується за рахунок держави. Докази наявності інших судових витрат, понесених сторонами, у матеріалах справи відсутні, тому відсутні підстави для їх стягнення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 грудня 2024 року у даній справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених Цивільним процесуальним кодексом України.

Судді Ю.В. Сіренко

Т.Л. Фетісова

Н.І. Гончар