УХВАЛА
 
20 січня 2025 року
м. Київ
 
справа № 554/13938/22
провадження № 61-17575ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 , поданою адвокатом Зіноватним Віталієм Васильовичем, на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 06 серпня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 10  грудня 2024 року у справі за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача - Державний реєстратор КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області Луценко Павло Геннадійович, про скасування рішення про державну реєстрацію речового права,
ВСТАНОВИВ:
В листопаді 2022 року Харківська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила скасувати державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю літ. «Я-1» по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1753875463101, індексний номер рішення 45283450) та зобов`язати ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку по АДРЕСА_1 від нежитлової будівлі літ. «Я-1» з приведенням її у придатний для подальшого використання стан.
Позов обґрунтовано тим, що відповідно до інформації з Державного реєстру вказана нежитлова будівля зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_1 ОСОБА_1 є першим власником нежитлової будівлі за вказаною адресою. Державна реєстрація прав проведена державним реєстратором Луценком П. Г. 30 січня 2019 року. Підставою для державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомості визначені: довідка від 22 січня 2019 року № 3098/-01 та технічний паспорт від 09 січня 2019 року ТОВ «Міжрегіональне бюро з технічної інвентаризації». Інших документів для проведення державної реєстрації прав не надавалось. Таким чином позивач як власник земельної ділянки під спірним об`єктом вважає, що державний реєстратор Луценко П. Г. протиправно провів державну реєстрацію права власності на самочинно побудовану нежитлову будівлю за вказаною адресою за ОСОБА_1 без жодних правових підстав та без документів, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та підтверджують присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, при відсутності дозволу власника земельної ділянки на її забудову.
Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 06 серпня 2024 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 10  грудня 2024 року, позовні вимоги задоволено частково. 
Зобов`язано  ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку по АДРЕСА_1 від нежитлової будівлі літ. «Я-1» з приведенням її у придатний для подальшого використання стан. В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 здійснив будівництво без документів, що дають право на це, а саме без повідомлення про початок виконання будівельних робіт, без відповідного документа на право власності чи користування земельною ділянкою, без належно затвердженого проекту. Тому нежитлова будівля літ. «Я-1» по АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19), реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті. У постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року (справа № 822/2149/18) зазначено, що обов`язковому (безальтернативному) знесенню об`єкт будівництва підлягає лише у випадках, якщо такий об`єкт побудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та/або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи. Відповідно до ст. 83 ЗК України власником землі у межах м. Харкова є територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради і тому остання має право звертатися з до суду з позовом про захист права власності шляхом знесення самочинно збудованого нерухомого майна. Знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво. В той час як задоволення позову про скасування державної реєстрації самочинно збудованого об`єкту нерухомості не призведе до поновлення права позивача.
25 грудня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу. 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували меж земельної ділянки, її кадастровий номер, площу, або будь-яку іншу інформацію, яка допоможе відповідачу, у разі задоволення позову, виконати судове рішення. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і є можливою лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Конституційний Суд України 22 листопада 2023 року ухвалив Рішення у справі 
№ 10- р(ІІ)/2023 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 1, 5 частини шостої статті 19, пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема, визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. У пунктах 7.6. - 7.8. Рішення вказано, що Європейський суд із прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики.
Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі щодо скасування рішення про державну реєстрацію речового права та звільнення земельної ділянки з приведенням її у придатний для подальшого використання стан.
Відповідно до пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції.
Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.
З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
Справа № 554/13938/22 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
Таким чином, оскаржені судові рішення ухвалені у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 06 серпня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 10  грудня 2024 року у  справі № 554/13938/22.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                       Є. В. Краснощоков
 
Д. А. Гудима 
 
П. І. Пархоменко