ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2025 року	Львів	Справа № 380/6044/21 пров. № А/857/13182/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Гінди О. М., Ніколіна В. В.,  
з участю секретаря судового засідання –     Березюка Д. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в залі суду апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та Львівської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2024 року у справі №380/6044/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Дванадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих прокуратур), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Офіс Генерального прокурора про визнання протиправним рішення та наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

суддя в 1-й інстанції – Братичак У. В.,
дата ухвалення рішення – 15 квітня 2024 року, 
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – 25 квітня 2024 року,

                                                          в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача – Львівської обласної прокуратури, Дванадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих прокуратур), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Офіс Генерального прокурора, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Дванадцятої кадрової комісії №20 від 24 грудня 2020 року “Про неуспішне проходження прокурором атестації”, винесеного відносно прокурора ОСОБА_1 ; визнати протиправним та скасувати наказ Львівської обласної прокуратури №331к від 10 березня 2021 року “Про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури №1 Львівської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України “Про прокуратуру” з 12 березня 2021 року”; поновити ОСОБА_1 у Львівській обласній прокуратурі на посаді рівнозначній посаді прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури №1 Львівської області, а саме: на посаді прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова та в органах прокуратури з 13 березня 2021 року чи іншій рівнозначній посаді за згодою ОСОБА_1 ; стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 13 березня 2021 року по день винесення судом рішення про поновлення її на роботі без виключення сум відрахування на податки та інші обов`язкові платежі; стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 45231,31 грн, без виключення сум відрахування на податки та інші обов`язкові платежі; стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Дванадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) за №20 від 24 грудня 2020 року “Про неуспішне проходження прокурором атестації” щодо неуспішного проходження атестації ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано наказ Львівської обласної прокуратури №331к від 10 березня 2021 року “Про звільнення ОСОБА_1 ”, яким ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури №1 Львівської області з 12 березня 2021 року. Поновлено ОСОБА_1 з 13 березня 2021 року на посаді прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури №1 Львівської області та в органах прокуратури. Стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 грудня 2022 року по 15 квітня 2024 року включно в сумі 382872 (триста вісімдесят дві тисячі вісімсот сімдесят дві) грн 00 коп., з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури №1 Львівської області та органів прокуратури з 13 березня 2021 року та в частині стягнення з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць в розмірі 22425 (двадцять дві тисячі чотириста двадцять п`ять) грн 36 коп. допущено до негайного виконання. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням у частині задоволених позовних вимог, Офіс Генерального прокурора та Львівська обласна прокуратура оскаржили його в апеляційному порядку. Вважають, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню. В обґрунтування вимог апеляційної скарги Офіс Генерального прокурора покликається на те, що  за результатами проведення співбесіди із ОСОБА_1 24 грудня 2020 року  дванадцятою кадровою комісією ухвалено рішення №20 про неуспішне проходження нею атестації. Мотивувальна частина вищезазначеного рішення кадрової комісії складається з двох частин, а саме: невідповідність позивачки вимогам професійної етики і вимогам доброчесності, які за своєю суттю та правовою природою кожна окремо є самостійною підставою для ухвалення рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Зазначає, що у Комісії за результатами співбесіди виникли підстави для обґрунтованого висновку про невідповідність ОСОБА_1 критеріям професійної етики та доброчесності прокурора. З мотивувальної частини рішення кадрової комісії, оцінка надавалась не тільки правильності заповнення декларації та законності отримання свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, а й ставленню позивачки до вчинених нею дій. Така оцінка надавалась на підставі пояснень та відповідей на запитання, що ставились ОСОБА_1 . Звертає увагу на те, що декларація особи не слугувала доказом, що використовувався кадровою комісією в обґрунтування свого висновку, бо основним доказом, що мав би оцінюватись судами, є пояснення позивача про особисте ставлення до власних дій та поведінки. З врахуванням наявних матеріалів атестації, Комісія «одноголосно» прийняла рішення про неуспішне проходження позивачкою атестації, що підтверджується протоколом засіданні цієї комісії №16 від 24 грудня 2020 року. Оцінка критеріїв професійної етики та доброчесності покладається саме на членів кадрової комісії і ґрунтується на засадах рівноправності та співпричетності до рішення. Вказує, що висновки про недоброчесність позивача ґрунтувались на аналізі матеріалів атестації, в яких містилась декларація про майновий стан позивачки, інформація про наявність свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, письмові пояснення позивачки, надані нею на запитання кадрової комісії, а також на особистому сприйнятті членами кадрової комісії усних відповідей під час проходження співбесіди. Також зауважує, що кадрові комісії встановлюють відповідність прокурорів критеріям того, щоб визначити, хто з них гідний продовжувати роботу у реформованих органах прокуратури. Звертає увагу, що відомості, які містяться в декларації, поданій прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції, поряд з іншими відомостями, які отримано кадровою комісією відповідно до положень Порядку №221, є матеріалами атестації, які досліджуються та обговорюються під час проведення співбесіди, за результатами якої кадрова комісія приймає рішення про успішне чи неуспішне проходження прокурором атестації. Зокрема на підставі дослідження матеріалів атестації, у тому числі отриманих пояснень прокурора, у комісії наявні обґрунтовані сумніви щодо достовірності відомостей, вказаних у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в частині неповноти декларування доходів та витрат членом сім`ї в 2019 році. Таким чином, рішення дванадцятої кадрової комісії від 24 грудня 2020 року №20 про неуспішне проходження позивачкою атестації містить достатні мотиви його прийняття, на підставі висновків зроблених комісією за результатами дослідження матеріалів атестації, наданих позивачем пояснень.
Крім того, в обґрунтування вимог апеляційної скарги Львівська обласна прокуратура покликається на те, що до повноважень кадрових комісій входить дослідження матеріалів, обговорення результатів атестації прокурора та прийняття рішень про успішне чи неуспішне її проходження, що, в свою чергу, і є дискреційними повноваженнями кадрових комісій. Вказує, що кадрові комісії наділені сукупністю прав та обов`язків, що надають можливість на власний розсуд визначитися з оцінкою прокурорів. Обсяг мотивів, які повинна навести у рішенні кадрова комісія жодними чинними нормативно-правовими актами не визначено, а тому висновки суду про недостатню вмотивованість цього рішення не відповідають вимогам законодавства. Також вказує, що завданням кадрової комісії є не доведення того, що прокурор порушив закон, а визначення наявності обґрунтованих сумнівів щодо його рівня компетентності, відповідність вимогам професійної етики і доброчесності прокурора. Крім того, жодним нормативно-правовим актом не визначено період життя прокурора, який повинен братися Комісією для визначення невідповідності прокурора критеріям професійної компетентності, професійної етики чи доброчесності. Звертає увагу, що визначення відповідності або невідповідності прокурора критеріям має відбуватися на основі сумарної оцінки всієї інформації, яка свідчить про порушення вимог професійної компетентності, професійної етики і доброчесності (за винятком грубих порушень, наявність яких саме по собі є достатньою для твердження про невідповідність прокурора критеріям професійної компетентності, професійної етики чи доброчесності). Таким чином, кадрова комісія, приймаючи оскаржуване рішення діяла з урахуванням та в межах закону та процедури, внаслідок чого прийняла обґрунтоване та вмотивоване рішення опираючись на дискреційні повноваження. Апелянт також покликається на неправомірність стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки тоді буде подвійне стягнення.
З врахуванням наведеного просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Позивач подав відзив на апеляційні скарги, в якому зазначає, що внесення недостовірних відомостей та складення оскаржуваного рішення кадрової комісії більше ніж через два з половиною місяці після проведення атестації, в березні 2021 року, беззаперечно вказує на дефект цього рішення, як акту органу державного управління та неможливість використовувати його в якості належного та допустимого доказу по справі, тому лише в силу цього факту рішення кадрової комісії є незаконним (неправомірним). Вказує, що в тексті оскаржуваного рішення кадрової комісії не вказано (не перелічено) жодних моральних/етичних критеріїв, якостей та навичок позивачки, які б враховувалися комісією при прийнятті свого рішення. Зазначене унеможливлює проведення судом аналізу цих обставин та визначення в чому саме полягала на думку кадрової комісії начебто невідповідність її вимогам професійної етики та доброчесності, та є підтвердженням необґрунтованості оскаржуваного рішення кадрової комісії. З цього приводу Офіс Генерального прокурора у своєму листі №04-952-21 від 15 квітня 2021 року повідомив: «Офіс Генерального прокурора не володіє інформацією щодо порушення якої кількості та яких саме критеріїв доброчесності було виявлено цією кадровою комісією під час співбесіди з прокурором, а також кількості прокурорів стосовно яких було прийнято рішення про неуспішне проходження атестації, у зв`язку із внесенням їх до Єдиного реєстру адвокатів України». Оскільки відповідачі, впродовж трьох років розгляду цієї справи, так і не вказали жодного критерію доброчесності, які б вона порушила і такий не виявлено кадровою комісією, тому рішення кадрової комісії є повністю необґрунтованим. Таким чином, оскаржуване рішення кадрової комісії не відповідає вимогам законодавства, оскільки обставини, що могли вплинути на його прийняття, на час прийняття оскарженого рішення в повній мірі та належним чином досліджені та перевірені не були; наявність/відсутність таких обставин не була підтверджена жодними належними та допустимими доказами в розумінні ст.73,74 КАС України, тому таке рішення не може вважатися законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим воно підлягає скасуванню. Також зауважує, що з моменту отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю жодного дня не мала права здійснювати адвокатську діяльність та втратила за таких умов будь-яку можливість здійснення нею безпосередньо адвокатської діяльності під час роботи в прокуратурі. Це підтверджується також тим, що після отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю 21 лютого 2018 року та до моменту звільнення її з органів прокуратури 12 березня 2021 року, позивачка продовжувала сумлінно та належно виконувати свої професійні обов`язки прокурора, що підтверджується її позитивною характеристикою і відсутністю будь-яких стягнень, та не допускала жодних порушень вимог щодо несумісності роботи в органах прокуратури. Звертає увагу на те, що жодних претензій (зауважень) до неї зі сторони керівництва чи відповідача після отримання нею свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (по якому діяльність взагалі жодного дня не здійснювалася), впродовж наступних трьох років роботи в прокуратурі та до моменту її звільнення з органів прокуратури, з цього приводу не було. Для з`ясування дійсного суб`єктивного відношення до набуття нею у 2018 році права на заняття адвокатською діяльністю з позиції дотримання ним правил професійної етики та доброчесності, важливим та необхідним у даній справі є факт, коли уповноважені органи - Вища рада правосуддя, Національна асоціація адвокатів України, Рада адвокатів України не вбачали тоді (та не вбачають і на даний час) обставин порушення прокурором вимог щодо несумісності (і вона добросовісно керувалася висновками цих органів у 2017-2018 роках, при цьому не передбачаючи, що 14 квітня 2021 року Велика Палата Верховного Суду у справі №826/9606/17 висловить свій правовий висновок щодо права прокурора у 2021 році отримати такий документ як свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю), тоді як Офіс Генерального прокурора (а не кадрова комісія, яка про це нічого не зазначала) по суті по іншому тлумачить та застосовує норми Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та Закону України «Про прокуратуру» у даній справі, що суперечить змісту принципу належного урядування та рішенню ЄСПЛ у Справі «Рисовський проти України». Тобто дії прокурора щодо отримання лише свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (без здійснення такої") у 2017-2018 роках однозначно не вважалися незаконними чи недоброчесними, і в цей період не було жодних висновків Верховного Суду з цього питання, якими б могла керуватися позивач, що свідчить про доброчесність її дій. Крім того, Офіс ГП не може втручатися в дискреційні повноваження Дванадцятої кадрової комісії (фактично вказувати кадровій комісії на підстави для неуспішного проходження атестації у вибіркових випадках) та наполягати на законності звільнення позивача лише у зв`язку з отриманням нею свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, при тому, що як свідчить практика діяльності Дванадцятої кадрової комісії (в т.ч. формування Офісом Генерального прокурора її складу з числа працівників прокуратури, які мають статус адвоката), остання дотримується протилежної позиції, за якою діючі прокурори можуть набувати статусу адвоката і це не є порушенням вимог щодо несумісності роботи в органах прокуратури та підставою для неуспішного проходження такими прокурорами атестації. На думку позивача, зазначена позиція Офісу Генерального прокурора свідчить про вибірковий, суб`єктивний підхід до трактування результатів співбесіди за її участю, оскільки, насправді Офіс Генерального прокурора не вбачає жодної проблеми в тому, що в органах прокуратури працюють прокурори, які одночасно мають чи набувають статус адвоката та навіть більше, працюють членами відповідних кадрових комісій. Також зауважує, що покликання Львівської обласної прокуратури про те, що у випадку виконання оскаржуваного рішення буде мати місце подвійна виплата є необґрунтованою, оскільки виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. З врахуванням наведеного вважає, що доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Представник апелянтів – Мельничук Ю. І. у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційних скаргах, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Представник позивача – Петришин П. М. у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційних скарг і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Заслухавши суддю-доповідача та пояснення сторін, перевіривши матеріали справи,  доводи апеляційних скарг та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 18 січня 2006 року працювала в органах прокуратури, що підтверджується трудовою книжкою.
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочерговий заходів із реформи органів прокуратури” від 19 вересня 2019 року №113-IX, який набрав чинності з 25 вересня 2019 року, запроваджено процедуру атестації прокурорів, як передумову переведення на посаду прокурорів в обласні прокуратури.
09 жовтня 2019 року позивач подала заяву про переведення її на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію.
На підставі заяви від 09 жовтня 2019 року позивач допущена до складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, який відбувся 26 жовтня 2020 року.
За результатами складеного іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, що відбувся 26 жовтня 2020 року, ОСОБА_1 набрала 100 балів та рішенням Першої кадрової комісії з атестації прокурорів обласних прокуратур №1 від 26 жовтня 2020 року була допущена до етапу складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки.
За результатами складеного іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, що відбувся 05 листопада 2020 року, ОСОБА_1 набрала 124 бали та рішенням Другої кадрової комісії з атестації прокурорів окружних прокуратур №4 від 05 листопада 2020 року була допущена до проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.
Позивач проходила співбесіду на засіданні Дванадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів окружних прокуратур, яке відбулося 24 грудня 2020 року .
Дванадцятою кадровою комісією ухвалено рішення №20 від 24 грудня 2020 року “Про неуспішне проходження прокурором атестації”, згідно з яким прокурор Сихівського відділу Львівської місцевої №1 Львівської області ОСОБА_2 не пройшла атестацію. Як вказано у рішенні, Комісія, керуючись пунктами 13, 17 розділу ІІ “Прикінцеві і перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” та п.6 розділу І, п.16 розділу ІV Порядку проходження прокурором атестації, під час проведення співбесіди з`ясувала обставини, які свідчать про невідповідність прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої №1 Львівської області ОСОБА_2 вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.
На підставі цього рішення наказом Львівської обласної прокуратури №331к від 10 березня 2021 року ОСОБА_1 , керуючись статтею 11 Закону України “Про прокуратуру”, підпунктом 2 п.19 розділу ІІ “Прикінцевих та перехідних положень” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури”, звільнено з посади прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури №1 Львівської області та органів прокуратури з 12 березня 2021 року.
Позивач, не погоджуючись з рішенням Дванадцятої кадрової комісії від 24 грудня 2020 року  №20 про неуспішне проходження позивачем атестації та наказом Львівської обласної прокуратури від 10 березня 2021 року №331к про звільнення з посади, звернулася у суд з цим позовом.

Матеріалами справи стверджується, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2023 року, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Дванадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) за №20 від 24 грудня 2020 року «Про неуспішне проходження прокурором атестації» щодо неуспішного проходження атестації ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано наказ Львівської обласної прокуратури №331к від 10 березня 2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 », яким ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області з 12 березня 2021 року. Поновлено ОСОБА_1 з 15 березня 2021 року на посаді прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури №1 Львівської області та в органах прокуратури. Стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 березня 2021 року по 12 грудня 2022 року включно в сумі 486794,40 грн. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури №1 Львівської області та органів прокуратури з 15 березня 2021 року та в частині стягнення з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць в розмірі 22425,36 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено повністю.
Постановою Верховного Суду від 02 листопада 2023 року касаційні скарги Офісу Генерального прокурора та Львівської обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2023 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції – Львівського окружного адміністративного суду.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що суди попередніх інстанцій, надаючи оцінку оскаржуваному рішенню кадрової комісії, обмежилися констатацією, що відповідачем не надано доказів, які вважаються встановленими та мали вирішальне значення для його прийняття, а також, що контроль та перевірка декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з приводу задекларованого позивачем майна та коштів належить до виключної компетенції НАЗК. Проте судами попередніх інстанцій залишено поза увагою, що висновок Комісії ґрунтується на ширшому обсязі обставин, які породили обґрунтований сумнів відповідності позивачки критерію доброчесності, а саме: достовірності задекларованих позивачкою відомостей, точності оцінки задекларованих її чоловіком активів, з яким вони проживають разом, у зв`язку з чим на вказане майно відповідно до положень цивільного законодавства поширюється режим спільної сумісної власності. Підсумовуючи наведене, колегія суддів зазначила, що суди попередніх інстанцій не дослідили всі обставини, які містять інформацію щодо предмета доказування у цій частині, та не дають змогу суду дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, беручи до уваги положення пункту 3 частини другої статті 2 КАС України, дійшов висновку про суперечливість тверджень в спірному рішенні кадрової комісії дійсним обставинам справи, відсутність мотивів його прийняття, а також відсутність у відповідачів будь-яких доказаних доводів, які б підтверджували дискреційні висновки кадрової комісії, що позивач не відповідає законодавчо визначеним критеріям для зайняття посади прокурора, перевірка на наявність яких здійснюється в межах атестації прокурорів, а тому спірне рішення кадрової комісії прийняте необґрунтовано, тобто без урахуванням дійсних обставин, що мають значення для прийняття такого, що є достатньою та самостійною підставою для визнання цього рішення протиправним та його скасування як такого, що не відповідає вимогам, установленим частиною другою статті 2 КАС України та абзацом третім пункту 12 Порядку №233. При цьому,  згідно з оскаржуваним наказом в.о. керівника Львівської обласної прокуратури від 10 березня 2021 року за №331 к позивача звільнено із займаної посади, на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу II “Прикінцевих та перехідних положень” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” та підставою для звільнення позивача слугувало рішення Дванадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів від 24 грудня 2020 року №20, відтак вищевказаний наказ в.о. керівника Львівської обласної прокуратури від 10 березня 2021 року №331к про звільнення ОСОБА_2 є похідним від рішення Дванадцятої кадрової комісії від 24 грудня 2020 року №20 “Про неуспішне проходження прокурором атестації”, і, відповідно, також є протиправним та підлягає скасуванню та належним способом поновлення порушених прав позивача є поновлення саме на посаді, з якої її було звільнено, а саме: на посаді прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури №1 Львівської області та в органах прокуратури і, з врахуванням висновків суду касаційної інстанції, стягнути на її користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Щодо позовних вимог про стягнення з Львівської обласної прокуратури на користь позивача вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячної заробітної плати у сумі 45231,31 грн, то суд звернув увагу на те, що ані Законом №113-ІХ, ні Законом України “Про прокуратуру” не передбачено виплату вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі п.9 ч.1 ст.51 цього Закону в порядку, визначеному пунктом 19 розділу II “Прикінцеві і Перехідні положення” Закону №113-ІХ; виплата вихідної допомоги при звільненні у конкретних випадках передбачена ст.44 КЗпП України, однак зазначені обставини не є підставою для застосування до спірних правовідносин приписів ст.44 КЗпП України, оскільки юридичний факт, який став підставою звільнення позивача з посади є відмінним від того юридичного факту (підстави), у зв`язку з яким ст.44 КЗпП України передбачено виплату вихідної допомоги, тому у задоволення вказаної позовної вимоги необхідно відмовити.  Крім того, позивачем під час розгляду справи не надано жодного доказу на підтвердження моральних страждань, а також не надано обґрунтувань щодо заявленого розміру моральної шкоди та доказів того, що саме така сума є співмірною із завданою шкодою, тому підстави для відшкодування моральної шкоди  також відсутні.
Колегія суддів зазначає, що апелянти оскаржують рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, тому з врахуванням ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Даючи правову оцінку висновку суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів вважає, що такий відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з ч.1, 5 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
За змістом ст.4 Закону України від 14.10.2014 №1697-VII “Про прокуратуру” (далі – Закон №1697-VII) організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частина третя статті 16 Закону №1697-VII передбачає, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.
Відповідно до п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Законом №113-IX, який діє з 25 вересня 2019 року, запроваджено реформування системи органів прокуратури, у зв`язку із чим до Закону №1697-VII були внесені зміни.
Згідно з п.21 Закону №113-IX у тексті Закону №1697-VII слова “Генеральна прокуратура України”, “регіональні прокуратури”, “місцеві прокуратури” замінено відповідно словами “Офіс Генерального прокурора”, “обласні прокуратури”, “окружні прокуратури”.
За змістом п.6 Розділу ІІ “Прикінцеві і перехідні положення” Закону №113-IX з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII.
Абзацом першим пункту 7, пунктом 9 Розділу ІІ “Прикінцеві і перехідні положення” Закону №113-IX установлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом. Атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.
Відповідно до п.10 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону №113-IX прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.
Згідно з п.11, 12 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону №113-IX атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур. Предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора; 2) професійної етики та доброчесності прокурора.
За змістом п.13 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону №113-IX атестація прокурорів включає такі етапи: 1) складення іспиту у формі анонімного письмового тестування або у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора. Результати анонімного тестування оприлюднюються кадровою комісією на офіційному вебсайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора не пізніше ніж за 24 години до проведення співбесіди; 2) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання. Атестація може включати інші етапи, непроходження яких може бути підставою для ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації прокурором. Перелік таких етапів визначається у Порядку проходження прокурорами атестації, який затверджує Генеральний прокурор.
Пункт 15 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону №113-IX передбачає, що для проведення співбесіди кадрові комісії вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі інформацію про: 1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарній комісії прокурорів та їх результати; 2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг; 3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора; 4) зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень. Фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Для цього графік проведення співбесід із зазначенням прізвища, імені та по батькові прокурора, його посади, заздалегідь оприлюднюється на офіційному вебсайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора.
Відповідно до п.17 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону №113-IX кадрові комісії за результатами атестації прокурора ухвалюють одне із таких рішень: рішення про успішне проходження прокурором атестації або рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Кадрові комісії за результатами атестації подають Генеральному прокурору інформацію щодо прокурорів, які успішно пройшли атестацію, а також щодо прокурорів, які неуспішно пройшли атестацію. Повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів забороняється.
Згідно з пп.2 п.19 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону №113-IX  прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII за умови настання однієї із підстав, зокрема: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
Суд першої інстанції правильно зауважив, що спірним у цій справі є правомірність звільнення позивача з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, зокрема за рішенням кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором місцевої прокуратури, тому при покликанні на пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII і посиланні в пункті 19 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №113-ІХ на пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, які передбачають законодавче регулювання підстав і умов звільнення прокурорів, має місце ситуація, коли на врегулювання цих правовідносин претендують декілька правових норм, які відмінні за своїм змістом і містяться в різних законах.
Верховним Судом вже неодноразово досліджувалося питання щодо правильного розуміння сутності нормативного врегулювання підстав звільнення прокурорів (слідчих органів прокуратури) з посади прокурора, що міститься в пункті 19 розділу ІІ “Прикінцеві і перехідні положення” Закону №113-IX, де Суд дійшов висновку про те, що у пункті 19 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №113-IX вказівку на пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, як на підставу для звільнення прокурора, необхідно застосовувати до спірних правовідносин у випадках, які визначені нормами спеціального Закону №113-IX, що передбачають умови проведення атестації (а саме три етапи, визначені пунктом 6 розділу І Порядку №221 відповідно до Закону №113-IX). Крім того, аналіз положень абзацу першого пункту 19 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №113-IX дає підстави для висновку про те, що підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених у підпунктах 1-4 пункту 19 цього розділу, зокрема й неуспішне проходження атестації; і Закон не вимагає додаткової підстави для звільнення.
Таким чином, з аналізу наведених вище правових норм та висновків Верховного Суду суд першої інстанції правильно зауважив, що неуспішне проходження атестації (оформлене відповідним рішенням кадрової комісії) може бути підставою для звільнення з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, а тому відповідачем на час виникнення спірних правовідносин було правомірно вказано у оскаржуваному наказі, як підставу звільнення, пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII з огляду на їх правове врегулювання.
При цьому, колегія суддів не може залишити поза увагою той факт, що рішенням Конституційного Суду №11-р(II)/2024 від 18 грудня 2024 року пункт 9 частини першої статті 51 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).
Разом з тим, за змістом п.1 розділу І Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого Наказом Генерального прокурора від 03 жовтня 2019 року №221 (далі – Порядок №221) атестація прокурорів – це встановлена розділом II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону №113-IX та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.
Пункт 5 розділу І Порядку №221 передбачає, що  предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора (у тому числі загальних здібностей та навичок); 2) професійної етики та доброчесності прокурора.
Відповідно до п.6 розділу І Порядку №221 атестація включає такі етапи: 1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора; 2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки; 3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.
Згідно з п.8 розділу І Порядку №221 за результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень: 1) рішення про успішне проходження прокурором атестації; 2) рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Форми типових рішень визначені у додатку 1 до цього Порядку.
За змістом абз.1 п.1 розділу ІV Порядку №221 у разі набрання прокурором за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки кількості балів, яка дорівнює або є більшою, ніж прохідний бал, прокурор допускається до співбесіди.
Пункт 2 розділу ІV Порядку №221 передбачає, що до початку співбесіди прокурор виконує практичне завдання з метою встановлення комісією його рівня володіння практичними уміннями та навичками.
Відповідно до п.8 розділу ІV Порядку №221 співбесіда проводиться кадровою комісією з прокурором державною мовою в усній формі. Співбесіда з прокурором може бути проведена в один день із виконанням ним практичного завдання.
Згідно з п.9-11 розділу ІV Порядку №221 для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі про: 1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та їх результати; 2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг; 3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора; 4) інформацію про зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.
Фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, у тому числі на визначену кадровою комісією електронну пошту, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Кадровою комісією під час проведення співбесіди та ухвалення рішення без додаткового офіційного підтвердження можуть братися до уваги відомості, отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно).
Дослідження вказаної інформації, відомостей щодо прокурора, який проходить співбесіду, здійснюється членами кадрової комісії. Перед проведенням співбесіди члени комісії можуть надіслати на електронну пошту прокурора, яка вказана у заяві про намір пройти атестацію, повідомлення із пропозицією надати письмові пояснення щодо питань, пов`язаних з матеріалами атестації. У цьому випадку протягом трьох днів з дня отримання повідомлення, але не пізніше ніж за день до дня проведення співбесіди, прокурор може подати комісії електронною поштою письмові пояснення (у разі необхідності – скановані копії документів).
За змістом п.12-14 розділу ІV Порядку №221 співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання. Співбесіда прокурора складається з таких етапів: 1) дослідження членами комісії матеріалів атестації; 2) послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання. Співбесіда проходить у формі засідання комісії. Члени комісії мають право ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.
Після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання (пункт 15 розділу ІV Порядку №221).
Пункт 16 розділу ІV Порядку №221 залежно від результатів голосування комісія ухвалює рішення про успішне проходження прокурором атестації або про неуспішне проходження прокурором атестації.
Відповідно до п.4-6 розділу V Порядку №221 кадрові комісії за результатами атестації регулярно подають Генеральному прокурору інформацію щодо прокурорів, які успішно пройшли атестацію, а також щодо прокурорів, які неуспішно пройшли атестацію. Рішення кадрових комісій, протоколи засідань, матеріали атестації прокурорів зберігаються в органі прокуратури, при якому функціонує відповідна кадрова комісія.
Рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації є підставою для видання наказу Генерального прокурора, керівника регіональної (обласної) прокуратури про звільнення відповідного прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII. Відповідний наказ Генерального прокурора, керівника регіональної (обласної) прокуратури може бути оскаржений прокурором у порядку, встановленому законодавством.
Згідно з п.7 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 17 жовтня 2019 року №233 (далі - Порядок №233) Комісія правомочна ухвалювати рішення, здійснювати інші повноваження, якщо на її засіданні присутня більшість членів комісії. У разі неявки члена комісії більше двох разів поспіль без поважних причин, такий член комісії підлягає заміні відповідно до пункту 19 цього Порядку.
За змістом абз.2, 3 п.12, п.13 Порядку №233 рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди ухвалюється шляхом відкритого голосування більшістю від загальної кількості членів комісії. Якщо рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди не набрало чотирьох голосів, комісією ухвалюється рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.
Рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.
Рішення і протоколи комісії підписуються всіма присутніми членами комісії. У разі відмови члена комісії підписати рішення або протокол, у такому рішенні або протоколі робиться відповідна відмітка.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 успішно пройшла перші два етапи атестації та була допущена до наступного етапу – співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.
При цьому, за наслідками проведення співбесіди Комісією прийнято рішення про неуспішне проходження позивачем атестації, у зв`язку із невідповідністю прокурора вимогам професійної етики та доброчесності.
Даючи правову оцінку доводам скаржників щодо дискреційності повноважень кадрових комісій щодо прийняття відповідних рішень у межах їх компетенції, колегія суддів зазначає наступне.
Під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.
Належна мотивація рішення (як форма зовнішнього вираження дискреційних повноважень) дає можливість перевірити, як саме (за якими ознаками) відбувалася процедура атестації і чи була дотримана процедура його прийняття.
Обсяг і ступінь мотивації рішення залежить від конкретних обставин, які були предметом обговорення, але у будь-якому випадку має показувати, прикладом, що доводи/пояснення прокурора взято до уваги і, що важливо, давати розуміння чому і чим керувалася Комісія, коли оцінювала прокурора під час проведення співбесіди, тобто встановити мотиви ухваленого рішення. Особливо-виняткової значимості обґрунтованість/вмотивованість рішення набуває тоді, коли йдеться про непроходження прокурором атестації, з огляду на наслідки, які це потягне.
Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Суд першої інстанції правильно звернув увагу на практику Верховного Суду та зазначив, що досягнути мети атестування прокурорів, яку відповідач означив як підвищення ефективності діяльності прокуратури і рівня довіри до прокурорів, неможливо без зрозумілої, чіткої і передбачуваної процедури та можливості її перевірки судом, а механізм, визначений Законом №113-ІХ для цілей атестації чинних прокурорів, не може применшувати чи заперечувати існуючих гарантій, зокрема на судовий захист. При цьому, не заперечуючи наявність у кадрової комісії дискреційних повноважень надавати оцінку дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності та ухвалювати рішення за наслідками проходження прокурорами атестації, така дискреція не може бути свавільною, а повинна ґрунтуватися на приписах закону.
Таким чином, доводи апелянтів про дискреційність повноважень кадрових комісій та відсутності повноважень у суду здійснювати оцінку предмету атестації, колегія суддів відхиляє з наведених вище мотивів.
Щодо суті позовних вимог, то колегія суддів зазначає наступне.
Матеріалами справи стверджується, що згідно зі сформованим і схваленим на спільному засіданні кадрових комісій графіку співбесід прокурорів місцевих прокуратур, ОСОБА_1 була включена у склад групи прокурорів для проходження співбесіди 24 грудня 2020 року.
Кадровою комісією перед проведенням співбесіди, на підставі п.11 розділу ІV Порядку №221, надіслано на електронну пошту позивача повідомлення з пропозицією надати пояснення щодо 3 питань та позивач, не заперечує того, що на її електронну поштову скриньку надійшли три запитання від комісії, що стосувалися майнового стану чоловіка, надала письмові пояснення. 
Ці обставини відповідачами не заперечуються.
Так, до початку співбесіди позивач виконала письмове практичне завдання, до якого в комісії не було жодних зауважень.
За результатами проходження позивачем співбесіди, 24 грудня 2020 року Дванадцятою кадровою комісією обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) Офісу Генерального прокурора прийнято рішення №20 “Про неуспішне проходження прокурором атестації”, згідно з яким прокурор Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури №1 Львівської області ОСОБА_1 не пройшла атестацію. 
Зі змісту вищевказаного рішення вбачається, що Комісія, керуючись пунктами 13, 17 розділу ІІ “Прикінцеві і перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” та п.6 розділу І, п.16 розділу ІV Порядку проходження прокурором атестації, під час проведення співбесіди з`ясувала обставини, які свідчать про невідповідність прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури №1 Львівської області ОСОБА_1 вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.
Відповідно до п.1 рішення Кадрової комісії №20 від 24 грудня 2020 року ОСОБА_1 , яка відповідно до відомостей Єдиного реєстру адвокатів України 21 лютого 2018 року, працюючи в органах прокуратури, склала присягу адвоката та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, не змогла назвати членам комісії прізвище, ім`я та по батькові адвоката, в якого проходила стажування після складання кваліфікаційного іспиту на право зайняття адвокатською діяльності та місце розташування його офісу, вказала невірні суми та порядок сплати внесків, які сплачуються стажистами адвокатів, під відеозапис повідомила, що під час виконання нею індивідуального плану стажування залишала робоче місце або невідкладно не поверталася на робоче місце після завершення судових засідань, в яких вона брала участь як прокурор, з метою відвідування інших судових засідань із адвокатом – керівником стажування.
Згідно з п.2 рішення Кадрової комісії №20 від 24 грудня 2020 року прокурор ОСОБА_1 повідомила, що здобула право на заняття адвокатською діяльністю без певної мети, лише для того, щоб не втрачати час на отримання такого права після ймовірного звільнення з органів прокуратури.
Пункт 3 рішення Кадрової комісії №20 від 24 грудня 2020 року передбачає, що прокурор не змогла відповісти на питання щодо розділу 12 своєї декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2019 рік, а саме: який саме вид активу у дорогоцінних металах в кількості 500 одиниць декларується її чоловіком, з яким вони проживають разом, у зв`язку з чим на вказане майно відповідно до положень цивільного законодавства поширюється режим спільної сумісної власності.
Відповідно до п.4 рішення Кадрової комісії №20 від 24 грудня 2020 року прокурор ОСОБА_1 неодноразово відмовлялась надавати відомості щодо розміру доходів за 2019 рік свого чоловіка – ОСОБА_3 , які також є її спільною сумісною власністю, з посиланням на нібито, ненадання останнім таких відомостей суб`єкту декларування. В той же час після попередження прокурора про ймовірне, продовження співбесіди – прокурор вказала, що її чоловік раптово надіслав їй запитувану інформацію через застосунок Viber, що викликало додаткові сумніви членів Комісії в доброчесності прокурора.
З врахуванням наведених вище обставини у Комісії наявний сумнів щодо відповідності прокурора вимогам професійної етики та доброчесності.
Даючи правову оцінку наведеним вище висновкам Комісії, колегія суддів зазначає наступне.
Рішення кадрової комісії, ухвалене за результатами атестації, зокрема її третього етапу, має містити обґрунтований висновок про те, за якими саме критеріями (компетентності, професійної етики або доброчесності) та на підставі яких доведених фактів, прокурор не відповідає займаній посаді та, відповідно, підлягає звільненню. Тобто рішення кадрової комісії про невідповідність прокурора, який проходить атестацію, критеріям компетентності, професійної етики або доброчесності, не просто містило мотиваційну частину, а щоб ця мотиваційна частина доповнювалася документами, які перевіряються, і які містять інформацію та посилання на порушення прокурором певних стандартів професійної етики та доброчесності.
Рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути достатньою мірою (зрозумілою сторонньому спостерігачу) обґрунтованим, тобто у ньому, серед іншого, зазначаються не лише загальні причини чи/та обставини його прийняття, але й мотиви з посиланням на відповідні докази, які б створювали підстави для негативних висновків. Також таке рішення повинно відповідати критеріям ясності, чіткості, доступності та зрозумілості.
Особливість цієї процедури, її нормативно-правове регулювання дає підстав вважати, що кадрові комісії мають обов`язок доводити, обґрунтовувати свої рішення, оскільки такі стосуються проходження публічної служби чинними прокурорами. Рішення Комісії повинно бути належно обґрунтованим (у кожному конкретному випадку) для розуміння підстав і мотивів його ухвалення, оскільки на відміну від перших двох етапів на цьому етапі (співбесіди) результат атестації визначає не кількість балів, а думка членів кадрової комісії, їхній обґрунтований сумнів у відповідності прокурора критеріям професійної компетентності, професійної етики і доброчесності.
Таким чином, рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації може бути предметом оцінки судом адміністративної юрисдикції, зокрема, на відповідність його обґрунтованості та вмотивованості, тобто дотриманню пункту 12 Порядку №233.
При цьому, визначення відповідності або невідповідності прокурора критеріям має відбуватися на основі сумарної оцінки всієї інформації, яка свідчить про порушення вимог професійної компетентності, професійної етики і доброчесності (за винятком грубих порушень, наявності яких самих по собі є достатньою для твердження про невідповідність прокурора критеріям професійної компетентності, професійної етики чи доброчесності).
Щодо відповідності позивача вимогам професійної етики та доброчесності, а саме: порядку проходження нею стажування та набуття права на заняття адвокатською діяльністю, то колегія суддів зауважує, що Верховний Суд у цій справі вказав на безпідставність таких сумнівів, зокрема, зазначив, що відповідальною особою за проведення стажування, проведення іспитів, співбесіди тощо з метою отримання свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю у цьому випадку є Рада адвокатів Львівської області, рішенням якої від 22 січня 2018 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, та яке ніким не оскаржене, є чинним, а його правомірність презюмується. Судами також встановлено, що право ОСОБА_1 на заняття адвокатською діяльністю зупинене 21 лютого 2018 року.
При цьому, сам факт наявності у позивачки зупиненого свідоцтва на право заняття адвокатською діяльністю не був підставою для визнання її такою, що не відповідає вимогам професійної етики та доброчесності, а тому відповідачами, як суб`єктами владних повноважень під час розгляду цієї справи, не надано доказів, які б окремо або в сукупності свідчили про недодержання позивачкою порядку отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Верховний Суд, переглядаючи вказану справі, зокрема, зазначив, що наведені у касаційній скарзі Львівської обласної прокуратури доводи у підтримку висновків кадрової комісії щодо невідповідності позивачки вимогам професійної етики та доброчесності у частині отримання нею свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю з мотивів того, що процес набуття статусу адвоката, як і сама адвокатська діяльність є несумісними зі статусом прокурора, не приймаються Верховним Судом до розгляду, оскільки спірне рішення кадровою комісією не приймалося з цих мотивів, про що також правильно зазначено судом апеляційної інстанції. Доводи Львівської обласної прокуратури на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №826/9606/17, Верховний Суд відхилив, оскільки предметом спору у справі №826/9606/17 були дії та рішення органів адвокатського самоврядування регіону щодо відмови особі, яка має статус прокурора, у складанні присяги адвоката та видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. У вказаній справі предметом дослідження було дотримання особою, яка виявила намір стати адвокатом, вимог щодо несумісності, передбачених статтею 7 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”, а не питання, чи порушуються внаслідок отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю правила прокурорської етики.
Крім того, даючи правову оцінку наведеним вище обставинам та здійснюючи аналіз атестаційних матеріалів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в питаннях, які попередньо надсилалися комісією на електронну адресу позивача, жодної інформації про сумніви стосовно належного проходження ОСОБА_1 стажування, керівника стажування, місцезнаходження його офісу, сплати внесків не зазначалося. Тобто, враховуючи дату видачі позивачу свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (21 лютого 2018 року) та дату проходження нею співбесіди (24 грудня 2020 року ), ОСОБА_1 об`єктивно могла не пам`ятати достовірний порядок сплати та суми внесків, а також інші обставини проходження стажування.
При цьому, досліджуючи матеріали справи, зокрема, і відеозапис співбесіди, колегія суддів погоджується з висновокм суду першої інстанції про те, що обставини, викладені комісією у спірному рішенні кардинально відрізняються від тих обставин, які насправді зафіксовані на відео, зокрема, не відповідають дійсності твердження комісії про те, що позивач “не змогла назвати членам комісії прізвище, ім`я та по батькові адвоката, в якого вона проходила стажування”, оскільки на відеозаписі зафіксовано, що позивач назвала ім`я та по батькові адвоката (Ірина ОСОБА_4 ) та в подальшому після роздумів вказала її прізвище ( ОСОБА_5 ). Крім того, не відповідають дійсності твердження комісії про те, що позивач “під відеозапис повідомила, що під час виконання нею індивідуального плану стажування залишала робоче місце або невідкладно не поверталася на робоче місце після завершення судових засідань, в яких вона брала участь як прокурор, з метою відвідування інших судових засідань із адвокатом – керівником стажування”, оскільки на відеозаписі відсутні відповідні пояснення ОСОБА_1 , при цьому, позивач повідомляла членів комісії, що брала участь у судових засіданнях з адвокатом у вільний від роботи час.
Крім того, матеріалами справи стверджується, що у Комісії виникли сумніви щодо відповідності позивача вимогам професійної етики та доброчесності, а саме: прокурор не змогла відповісти на питання щодо розділу 12 своєї декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2019 рік (який саме вид активу у дорогоцінних металах в кількості 500 одиниць декларується її чоловіком, з яким вони проживають разом, у зв`язку з чим на вказане майно відповідно до положень цивільного законодавства поширюється режим спільної сумісної власності), разом з тим, таке питання було відсутнє в переліку питань, які попередньо надсилалися комісією на електронну адресу позивача для надання пояснень, а тому, як наслідок, з відеозапису співбесіди вбачається, що ОСОБА_1 після отримання відповідного запитання, неодразу зорієнтувалася про що саме йде мова.
Колегія суддів, вважає, що судом першої інстанції правильно здійснено аналіз відеозапису співбесіди, та, зокрема, також встановлено, що позивач все ж дала відповідь на запитання членів комісії, повідомивши, що в розділі 12 своєї декларації зазначала про 500 грамів золота (ювелірних виробів). 
Доказів на спростування цих обставин, апелянтами не подано, що свідчить про те, що  наведені вище обставини жодним чином не можуть свідчити про недотримання позивачем професійної етики та доброчесності.
Щодо сумнівності  Комісії у відповідності позивача вимогам професійної етики та доброчесності, а саме: що прокурор ОСОБА_1 неодноразово відмовлялася надавати відомості щодо розміру доходів за 2019 рік свого чоловіка – ОСОБА_3 , які також є її спільною сумісною власністю, з посиланням на ненадання останнім таких відомостей суб`єкту декларування, в той же час після попередження прокурора про ймовірне, продовження співбесіди – прокурор вказала, що її чоловік раптово надіслав їй запитувану інформацію через застосунок Viber, що викликало додаткові сумніви членів Комісії в доброчесності прокурора, суд вкотре звертає увагу, на невідповідність таких тверджень дійсним обставинам справи, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що з відеозапису співбесіди вбачається, що про жодне попередження прокурора про ймовірне продовження співбесіди не згадувалося в ході такої співбесіди, натомість ОСОБА_1 постійно наголошувала, що бажає надати комісії інформацію про доходи свого чоловіка за 2019 рік, яку отримала від нього безпосередньо перед проходженням співбесіди. 
Як вбачається з матеріалів справи, у своїх письмових поясненнях, наданих на пропозицію комісії, позивач попередньо згадувала, що в силу особливостей свого недовірливого характеру, та відносин, що склалися у їхній сім`ї, чоловік часто не повідомляє їй про свої плани, свої доходи та витрати та відмовляється надавати відповіді на запитання, що стосуються його майна. На її запитання, щодо доходів за 2019 рік, чоловік повідомив, що він не є особою, яка має декларувати свої доходи і витрати ще й у її декларації та вказав, що відповідні державні органи і так мають усю необхідну інформацію про його доходи, як найманого працівника з 2000 року, адвоката з 2004 року і фізичну особу-підприємця з 2007 року, оскільки відносно нього подається звітність. З приватних бесід, які позивачу доводилося чути, можна стверджувати, що доходи її чоловіка за 2019 рік складають більше одного мільйона гривень. Крім того, докази отримання вищевказаної інформації про доходи чоловіка безпосередньо перед проходженням співбесіди, зокрема особисту переписку з чоловіком ОСОБА_1 також бажала продемонструвати членам комісії, однак останні не вважали за необхідне брати таку інформацію до уваги.
Матеріалами справи стверджується, що комісією був наданий додатковий час для надання позивачем роздрукованої інформації про доходи свого чоловіка за 2019 рік, яку остання все ж таки долучила до матеріалів атестації, зокрема, Офісом Генерального прокурора разом із відзивом на позовну заяву, долучено декларації про доходи ОСОБА_3 за 2018, 2019 роки. 
Крім того, під час співбесіди ОСОБА_1 неодноразово повідомляла членів комісії, що зазначаючи в деклараціях “Член сім`ї не надав інформації”, розраховувала на повну та об`єктивну перевірку її доходів з боку уповноважених суб`єктів, оскільки їй не було чого приховувати, вказувала, що її доходи та доходи членів її сім`ї не перевищують видатків, що видно з її декларацій, разом з тим, членами комісії цього факту не враховано.
З врахуванням наведених вище обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач на кожну з підстав, яка зазначена у рішенні комісії, як обставина що свідчить про невідповідність прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, надавала чітку і повну відповідь, і намагалася обґрунтувати належними доказами, які комісія залишила поза увагою і не врахувала в подальшому та ці обставини підтверджуються матеріалами справи.
Як правильно звернув увагу суд першої інстанції, встановлений Законом України “Про запобігання корупції” порядок перевірки декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та передбачена Законом №113-IX процедура атестації з проведенням співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності є двома різними, окремими, законодавчо врегульованими процедурами, які мають різні правові наслідки, не підміняють та не суперечать одна одній.
Відомості, які містяться в декларації, поданій прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції, поряд з іншими відомостями, які отримано кадровою комісією відповідно до положень Порядку №221, є матеріалами атестації, які досліджуються та обговорюються під час проведення співбесіди, за результатами якої кадрова комісія приймає рішення про успішне чи неуспішне проходження прокурором атестації.
При цьому, рішення можна вважати вмотивованим, якщо в ньому зазначено обставини, що мають значення для правильного вирішення кожного з перелічених у Порядку №221 питань, які мають бути досліджені в рамках атестації прокурора; є посилання на докази, на підставі яких ці обставини встановлено; є оцінка доводів та аргументів особи, щодо якої застосовується процедура атестації; є посилання на норми права, якими керувалася Комісія. Таке рішення повинно містити обґрунтований висновок Комісії щодо професійної, особистої, соціальної компетентності прокурора, його доброчесності та професійної етики, відтак, його здатності на належному рівні здійснювати покладені на нього законом обов`язки на займаній посаді.
Відповідно до п.9 розділу ІV Порядку №221 для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора.
Однак відповідачами не надано жодних доказів вжиття будь-яких заходів для отримання відповідної інформації щодо позивача чи членів її сім`ї.
У постанові від 02 листопада 2023 року Верховний Суд дійшов висновку про те, що судами попередніх інстанцій залишено поза увагою те, що висновок Комісії ґрунтується на ширшому обсязі обставин, які породили обґрунтований сумнів відповідності позивачки критерію доброчесності, а саме: достовірності задекларованих позивачкою відомостей, точності оцінки задекларованих її чоловіком активів, з яким вони проживають разом, у зв`язку з чим на вказане майно відповідно до положень цивільного законодавства поширюється режим спільної сумісної власності.
Відповідно до змісту Порядку проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Національного агентства з питань запобігання корупції 29 січня 2021 року №26/21 достовірність задекларованих відомостей - відсутність розбіжностей між відомостями, зазначеними у декларації, та відомостями, які відповідають дійсності або є правдивими, що підтверджено Національним агентством під час проведення повної перевірки декларації, зокрема із правовстановлюючих документів, судових рішень, які набрали законної сили, індивідуально-правових актів, реєстрів, банків даних, інших інформаційно-телекомунікаційних та довідкових систем, у тому числі тих, що містять інформацію з обмеженим доступом, держателем (адміністратором) яких є державні органи, органи місцевого самоврядування, відкритих баз даних, реєстрів іноземних держав, інших джерел інформації.
Точність оцінки задекларованих активів - відповідність зазначеної в декларації вартості об`єктів декларування відомостям про ринкову вартість (ціну) таких або аналогічних об`єктів декларування на дату їх набуття, що отримані Національним агентством у встановленому законодавством порядку.
Однак здійснюючи аналіз спірного рішення, а також матеріали атестації, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що кадрова комісія не робила висновку про недостовірність або ж неточність задекларованих позивачкою чи її чоловіком активів, а тим більше не підтверджувала це відповідними доказами.
Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, беручи до уваги положення пункту 3 частини другої статті 2 КАС України, дійшов правильного висновку про суперечливість тверджень в спірному рішенні кадрової комісії дійсним обставинам справи, відсутність мотивів його прийняття, а також відсутність у відповідачів будь-яких доказаних доводів, які б підтверджували дискреційні висновки кадрової комісії, що позивач не відповідає законодавчо визначеним критеріям для зайняття посади прокурора, перевірка на наявність яких здійснюється в межах атестації прокурорів, а тому спірне рішення кадрової комісії прийняте необґрунтовано, тобто без урахуванням дійсних обставин, що мають значення для прийняття такого, що є достатньою та самостійною підставою для визнання цього рішення протиправним та його скасування як такого, що не відповідає вимогам, установленим частиною другою статті 2 КАС України та абзацом третім пункту 12 Порядку №233. При цьому,  згідно з оскаржуваним наказом в.о. керівника Львівської обласної прокуратури від 10 березня 2021 року за №331 к позивача звільнено із займаної посади, на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу II “Прикінцевих та перехідних положень” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” та підставою для звільнення позивача слугувало рішення Дванадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів від 24 грудня 2020 року №20, відтак вищевказаний наказ в.о. керівника Львівської обласної прокуратури від 10 березня 2021 року №331к про звільнення ОСОБА_2 є похідним від рішення Дванадцятої кадрової комісії від 24 грудня 2020 року №20 “Про неуспішне проходження прокурором атестації”, і, відповідно, також є протиправним та підлягає скасуванню та належним способом поновлення порушених прав позивача є поновлення саме на посаді, з якої її було звільнено, а саме: на посаді прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури №1 Львівської області та в органах прокуратури.
Даючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції про поновлення ОСОБА_1 на посаді, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що згідно з оскаржуваним наказом від 10 березня 2021 року №331к ОСОБА_1 звільнено з 12 березня 2021 року, який є останнім робочим днем, тоді як першим днем звільнення є 13 березня 2021 року, а тому дійшов правильного висновку поновлення на роботі з дня, який є наступним після дня його звільнення.
Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то колегія суддів зазначає, що ч.2 ст.235 КЗпП України передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Розрахунок середнього заробітку працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок №100).
Зокрема, згідно з п.2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до п.5, 8 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Таким чином, розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).
Як правильно зазначив суд першої інстанції, згідно з довідкою Львівської обласної прокуратури від 09 грудня 2022 року №21-457 вих 22 середньомісячна заробітна плата позивача за січень - лютий 2021 року складає 22425,36 грн, середньоденна заробітна плата становить 1093,92 грн, а тому виходячи з поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з наступного за днем звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі звільненого працівника.
При цьому, судом першої інстанції правильно враховано, що станом на дату судового розгляду цієї справи, ОСОБА_1 не було поновлено на посаді, однак їй виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 березня 2021 року по 12 грудня 2022 року, який становить 445 робочих днів на суму 486794,40 грн, з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про необхідність поновлення позивача на посаді з 13 березня 2021 року, а не з 15 березня 2021 року, кількість робочих днів ОСОБА_1 за період з 13 березня 2021 року по 12 грудня 2022 року (дату постановлення судом першої інстанції первинного рішення у цій справі) не змінилася та становить тих же 445 робочих днів, оскільки 13 березня 2021 року та 14 березня 2021 року були вихідними днями, тому не змінилася і сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка належить ОСОБА_1 за період по 12 грудня 2022 року, відтак, оскільки середній заробіток позивачки за період вимушеного прогулу з 13 березня 2021 року по 12 грудня 2022 року вже було виплачено на виконання попереднього рішення суду першої інстанції, тому необхідно стягнути на її користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13 грудня 2022 року по 15 квітня 2024 року (по дату ухвалення даного рішення), який становить 350 робочих днів.
Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 , яку необхідно стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь позивача становить 382872,00 грн (1093,92 грн. х 350 робочих днів). Вказана сума заробітку визначена без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів, а їх нарахування та утримання має бути здійснено роботодавцем як податковим агентом при виплаті цієї суми позивачу.
Також судом першої інстанції правильно застосовано положення ст.371 КАС України щодо негайного виконання рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Інші зазначені апелянтами в апеляційних скаргах обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Крім того, колегія суддів зазначає, що, оскільки рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2024 року у справі №380/6044/21 в частині відмовлених позовних вимог не оскаржується позивачем в апеляційному порядку, та в процесі апеляційного провадження не було виявлено порушень, допущених судом першої інстанції, які б призвели до неправильного вирішення справи в цій частині, тому колегія суддів вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржуване рішення в цій частині.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог у частині їх задоволення, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
                                                       п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та Львівської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2024 року у справі №380/6044/21 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 20 січня 2025 року.