ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 лютого 2025 р.	Справа № 547/1316/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Мінаєвої О.М. ,
за участю секретаря судового засідання Тютюник О.Ю.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 27.12.2024, головуючий суддя І інстанції: Самойленко Л.М., вул. Шевченка, 31, смт. Семенівка, Полтавська область, 38200, повний текст складено 27.12.24 року по справі № 547/1316/24
          за позовом            ОСОБА_1  
          до           Управління патрульної поліції в Полтавській області                   
          про скасування постанови по справі про накладення адміністративного стягнення про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 3582327 від 01.12.2024,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача, в якому просив суд :
- скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 3582327 від 01.12.2024 року, винесену інспектором 1 взводу 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Полтавській області, старшим лейтенантом поліції Рубаном Е.В. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 126, ч. 5 ст. 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) та накладення штрафу у розмірі 510,00 грн.
В обґрунтування позову зазначив, що 05.12.2024 поштовим відправленням позивач отримав дану постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 3582327 від 01.12.2024 року, винесену інспектором 1 взводу 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Полтавській області, старшим лейтенантом поліції Рубаном Е.В. про притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 126, ч. 5 ст. 121 КУпАП у зв`язку з порушенням п.п. 2.1, 2.3 Правил дорожнього руху (далі ПДР).
Вважає, що обставини, викладені у постанові не відповідають дійсності, а постанова про накладення адміністративного стягнення є незаконною, винесеною без повного, об`єктивного з`ясування всіх обставин справи та підлягає скасуванню з наступних підстав. Позивач вказав, що 01.12.2024 року близько 12 год 00 хв дійсно керував автомобілем Toyota Land Cruizer, номерний знак НОМЕР_1 , на в`їзді в м. Лубни, проте вимог п. 2.3 ПДР, всупереч відомостям, зазначеним у постанові, він не порушував. Позивач керував транспортним засобом із застосуванням ременю безпеки та відстебнув його лише після зупинки транспортного засобу для того, щоб було зручніше дістати документи, які знаходились у сумці на задньому сидінні автомобіля. Підставою для зупинки зі слів працівників поліції стало не включення ним ближнього світла фар. При цьому, інспектором патрульної поліції при винесенні постанови не було досліджено жодних доказів, які б підтверджували наявність чи відсутність в його діях вказаного адміністративного правопорушення, поліцейський не слухав пояснень позивача щодо конструктивних особливостей автомобіля – фари денного світла включаються автоматично при поверненні ключа запалення. Тим більше, справність автомобіля підтверджується протоколом перевірки технічного стану транспортного засобу № 00850-00207-23, дійсного до 05.04.2025 року, тобто зупинка була безпідставною.
Крім того, інспектором у постанові вказано про відсутність у останнього полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що також не відповідає дійсності. Даний поліс позивач надавав інспектору, але він не звернув на це увагу.
Тому вважає вищевказану постанову по справі про адміністративне правопорушення незаконною та такою, що порушує його права та охоронювані законом інтереси, а тому просить її скасувати.
Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 27 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Полтавській області про скасування постанови по справі про накладення адміністративного стягнення про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 3582327 від 01.12.2024, задоволено частково.
Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 3582327 від 01.12.2024, винесену інспектором 1 взводу 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Полтавській області, старшим лейтенантом поліції Рубаном Едуардом Вікторовичем, в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення та справу в цій частині закрито.
В інший частині постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 3582327 від 01.12.2024, винесену інспектором 1 взводу 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Полтавській області, старшим лейтенантом поліції Рубаном Едуардом Вікторовичем, в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення змінено, а саме - шляхом зміни розміру адміністративне стягнення у вигляді штрафу з 510,00 грн на 425,00 грн.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції в Полтавській області судові витрати у розмірі 302,80 грн.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було надано до суду належних доказів в підтвердження вини ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП. Водночас відповідачем було надано вичерпні докази на користь винуватості позивача у вчиненні ним правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване в цій частині рішення та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення в частині притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що судом першої інстанції скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного порушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП та закрито справу в цій частині за недоведеністю, тобто встановлено факт, що зупинка була безпідставною. Але саме це порушення (на думку Відповідача) і стало підставою для зупинки транспортного засобу, з подальшою перевіркою наявності страхового полісу.
Апелянт зауважив, що будь - яких належних доказів, які б свідчили про порушення позивачем правил дорожнього руху, як підстави для перевірки полісу відповідачем не надано, в матеріалах справи як доказ наявний відеозапис на якому водій спілкується з поліцейським після повної зупинки автомобіля.  
Зважаючи на те, що відповідачем не доведено в суді першої інстанції факт вчинення ОСОБА_1 правопорушення, за яке його зупинили, тому відсутні підстави для витребування страхового полісу відповідним підрозділом Національної поліції у водія транспортного засобу, а відтак відсутні підстави для застосування до позивача санкції, передбаченої ч. 1 ст. 126 КУпАП.
Більше того, апелянт вважає, що інспектор мав змогу самостійно перевірити наявність страхового документа завдяки єдиній базі Моторно-транспортного бюро, і міг би переконатися що поліс № ЕР-221296914 наявний в електронному варіанті в цій базі (копія в паперовому вигляді надана позивачем до суду першої інстанції і знаходиться в матеріалах справи).
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.  
Позивач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.  
Відповідно до ч. 2 ст. 313, ч. 3 ст. 268 КАС України, справа розглядається за відсутності сторін. 
Згідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, колегія суддів, враховуючи неявку у судове засідання всіх учасників справи, вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності згідно постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 3582327 від 01.12.2024, винесеної інспектором 1 взводу 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Полтавській області, старшим лейтенантом поліції Рубаном Е.В., за ч. 5 ст. 121 та ч. 1 ст. 126 КУпАП у зв`язку з тим, що водій ОСОБА_1 01.12.2024 о 12:05:28 на автодорозі Київ-Харків-Довжанський М-03 207 км керував транспортним засобом TOYOTA LAND CRUISER 200 реєстраційний номер НОМЕР_1 , обладнаним засобом пасивної безпеки, та був не пристебнутий ременем безпеки, без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив п. 2.1 ґ, п.2.3 в ПДР та з урахуванням правил ст. 36 КУпАП накладено штраф у розмірі 510,00 грн.
До позову позивачем долучено договір комплексного страхування АТ "СГ "ТАС" (приватне) FO-0187, договір було укладено 03.06.2024. Поліс № ЕР-221296914 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страховик ПАТ "Страхова група "ТАС", страхувальник ПСП "Дружба". Строк дії договору з 00:00 17.06.2024 по 16.06.2025 включно. Забезпечений транспортний засіб Toyota Land Cruiser 200, тип В4, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , рік випуску 2012, місце реєстрації (проживання) власника ТЗ (фізичної особи) або місцезнаходження юридичної особи:                                  с. Очеретувате, Семенівський район (а.с. 9-10).
Позивач вважаючи оскаржену постанову незаконною, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
За правилами ч. 5 ст. 160 КАС України право оскаржити рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень мають особи, права, свободи та інтереси яких відповідні рішення, дії чи бездіяльність порушують.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» визначається Правилами дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (із змінами та доповненнями) (далі – ПДР України).
Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
За пунктом 1.3. ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Відповідно до п. 1.9 ПДР України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Пунктом 2.3. «в» ПДР України передбачено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів.
Відповідно до ч. 5 ст. 121 КУпАП порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно з п.п. «ґ» п. 2.1 ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: чинний страховий поліс (страховий сертифікат "Зелена картка") про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).
Як встановлено ч. 1 ст. 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Із змісту спірної постанови слідує, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у зв`язку з керуванням транспортним засобом з обладнаними засобами пасивної безпеки, будучи не пристебнутим ременем безпеки (ч. 5 ст. 121 КУпАП) та без полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ч. 1 ст. 126 КУпАП).
Колегія суддів, відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, перевіряє правомірність спірної  постанови лише в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП.
Так, статтею 9 КУпАП закріплено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.
Згідно зі ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, правил дорожнього руху.
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Положеннями п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справи України від 07.11.2015 № 1395, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Постанова виноситься в разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених, зокрема, ч. 1 ст. 126 КУпАП.
Згідно із ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1 279-8 цього Кодексу.
Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченими ст. 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Згідно ч.ч. 1 - 3 ст. 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.
Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
В силу положень ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з ч. 1 ст. 75 КАС України достовірним є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а ч.1, 2 ст.76 КАС України передбачає, що достатнім є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування та суд вирішує питання про достатність доказів відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Положення цього Закону надають право поліції використовувати інформацію відеозапису в якості речового доказу наявності або відсутності факту правопорушення.
Відповідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Колегія суддів зазначає, що відповідач, як на обставини вчинення правопорушення покликається на складену ним постанову у справі про адміністративне правопорушення та долучений відеозапис.
Суд, дослідивши відеозапис, який міститься в матеріалах справи, встановив, що позивач, керуючи транспортним засобом TOYOTA LAND CRUISER 200, реєстраційний знак НОМЕР_1 , був зупинений працівником патрульної поліції. Відеозапис відображає відомості про вчинення позивачем правопорушення передбаченого п. 2.1 "ґ" ПДР, зокрема він містить інформацію, що на вимогу поліцейського позивач не пред`явив поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Позивач зазначив, що у нього при собі відсутній даний документ, рекомендував працівнику поліції знайти і перевірити цей документ в базі.
Отже, вказаний відеозапис підтверджує факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не доведено в суді першої інстанції факт вчинення ОСОБА_1 правопорушення, за яке його зупинили, тому відсутні підстави для витребування страхового полісу відповідним підрозділом Національної поліції у водія транспортного засобу, а відтак відсутні підстави для застосування до позивача санкції, передбаченої ч. 1 ст. 126 КУпАП, з огляду на наступне.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі:
1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху;
2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу;
3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення;
4) якщо транспортний засіб перебуває в розшуку;
5) якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути;
6) якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод;
7) якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху;
8) якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху;
9) порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв;
10) якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту;
11) якщо є наявна інформація, яка свідчить про те, що водій або пасажир транспортного засобу є особою, яка самовільно залишила місце для утримання військовополонених.
Відповідно до ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення (одна із вичерпного переліку підстав).
Згідно з п. 2.4 ПДР України на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також: пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1; дати можливість перевірити номери агрегатів і комплектність транспортного засобу; дати можливість оглянути транспортний засіб відповідно до законодавства за наявності на те законних підстав, у тому числі провести з використанням спеціальних пристроїв (приладів) перевірку технічного стану транспортних засобів, які відповідно до законодавства підлягають обов`язковому технічному контролю.
Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що право органів Національної поліції перевіряти наявність зазначених у пункті 2.1 ПДР України документів кореспондується з обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.
Аналогічні положення закріплені законодавцем також у статті 16 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року №3353-XII.
А саме: водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (стаття 16 Закону України «Про дорожній рух»).
При цьому відповідно до правової позиції, викладеної, зокрема, у постанові Верховного Суду від 25.09.2019 в адміністративній справі №127/19283/17, притягнення позивача до відповідальності та накладення стягнення за частиною 1 статті 126 КУпАП є обґрунтованим, навіть коли факт невиконання вимог ПДР не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
З урахуванням наведеного, вимога поліцейського зупинити транспортний засіб та надати документи для перевірки, зазначені в пункті 2.1 ПДР України відповідає вимогам чинного законодавства.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що із дослідженого відеозапису вбачається, що  поліцейським, було повідомлено позивачу не одну, а декілька підстав зупинки, а саме вимкнені денні ходові вогні та те, що водій не пристебнутий ременем безпеки.
Отже, інспектор мав законні підстави зупинити транспортний засіб під керування позивача.  
Стосовно твердження апелянта щодо недоведеності вчинення ним порушення п. 2.3 "в" ПДР та відсутності підстав притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП слід вказати, що незгода особи із правопорушенням, що стало підставою для зупинення транспортного засобу, не звільняє від обов`язку виконати вимоги посадової особи поліції щодо перевірки документів.
Натомість, відсутність підстав для притягнення до адміністративної відповідальності за              ч. 5 ст. 121 КУпАП ще не є достатньою підставою вважати, що не було підстав і для притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КпАП, оскільки працівник поліції мав обґрунтовані підстави зупинити транспортний засіб позивача та правомірно вимагав у позивача пред`явити документи, визначені пунктом 2.1 ПДР України, зокрема, поліс обов`язкового страхування.
Колегія суддів також вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що інспектор мав змогу самостійно перевірити наявність страхового документа завдяки єдиній базі Моторно-транспортного бюро, оскільки, як зазначено вище судом, право органів Національної поліції перевіряти наявність зазначених у пункті 2.1 ПДР України документів кореспондується з обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.
Оскільки із наданого відеозапису встановлено ненадання позивачем на вимогу працівника поліції  поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, колегія суддів вважає доведеним факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП.
Розгляд справи про адміністративне правопорушення відповідачем проведений у відповідності із порядком, визначеним гл. 22 КУпАП, оскаржувана постанова у справі про адміністративне правопорушення складена у відповідності до положень  ст. 283 КУпАП.
Згідно із ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем доведено правомірність прийняття оскаржуваної постанови від 01.12.2024 серії ЕНА № 3582327 в частині притягнення позивача до адміністративної відповідальності за                       ч. 1 ст. 126 КУпАП, а отже позовні вимоги про скасування спірної постанови в цій частині є такими, що не підлягають задоволенню. 
Враховуючи, що оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121, ч. 1 ст. 126 КУпАП, а стягнення накладено, відповідно до ст. 36 КУпАП в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених (ч. 5 ст. 121 КУпАП),  та те, що судом першої інстанції скасовано постанову ЕНА № 3582327 від 01 грудня 2024 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ч. 5 ст. 121 КУпАП та закрито справу про адміністративне правопорушення у цій частині, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про необхідність, з урахуванням ч. 3 ст. 286 КАС України, змінити постанову серії ЕНА № 3582327 від 01 грудня 2024 року в частині заходу стягнення в межах санкції ч. 1 ст. 126 КУпАП у виді штрафу в розмірі 425,00 грн.
Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 27.12.2024 року по справі  № 547/1316/24 в частині відмови у задоволенні позовних вимог прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 27.12.2024 по справі                      № 547/1316/24  залишити без змін.   
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.
Головуючий суддя 		В.А. Калиновський	
Судді	   	О.А. Спаскін    О.М. Мінаєва