ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

25 грудня 2024 року
м. Харків

справа № 641/7544/24
провадження № 22-ц/818/4555/24

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого: Пилипчук Н.П. ,
суддів: Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання: Львової С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2024 року, постановлену суддею Зелінською І.В., -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2024 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю.

04 листопада 2024 року до суду надійшла заява  ОСОБА_1 про забезпечення позову в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом:
заборони відповідачу вчиняти дії щодо відчуження транспортного засобу YAMAHA XTZ 700, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 ;
накладення арешту на майно і грошові кошти, що знаходяться на будь-яких рахунках у банківських та інших фінансово-кредитних установах відповідача в межах 1/2 частини ринкової вартості вказаного транспортного засобу, що становить 224 567грн., до вирішення справи по суті.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2024 року заяву  ОСОБА_1 про забезпечення позову – залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову про задоволення її заяви, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що предметом дано спору є транспортний засіб YAMAHA XTZ 700, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 . Оскільки право власності на вказаний транспортний засіб оформлено за відповідачем, останній має можливість розпоряджатися ним всупереч її волі, тому наявні підстав для вжиття заходів забезпечення позову щодо цього транспортного засобу в обраний нею спосіб. При цьому, заборона відчуження спірного транспортного засобу не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, який мав би змогу ним користуватися, натомість не мав би можливості його відчужити.
Також зазначає, що оскільки її позовна заява містить вимоги щодо стягнення грошової компенсації 1/2 частини вартості спірного транспортного засобу вона просила накласти арешт на майно та грошові кошти, що знаходяться на будь-яких рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах відповідача в межах 1/2 частини вартості вказаного транспортного засобу. Звертає увагу на те, що вона не мала законних підстав отримати інформацію щодо банківських рахунків відповідача, а встановлення судом обов?язку подавати такі відомості є неправомірним. Вказує, що відсутність відомостей щодо належності права власності на вказаний транспортний засіб, не є підставою для відмови в задоволені заяви про забезпечення позову.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Залишаючи без задоволення заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що останньою не наданого жодного належного та допустимого доказу того, що відповідачу на праві власності належить спірний транспортний засіб. Що стосується накладення арешту на майно та кошти відповідача на рахунках у банках та інших фінансово-кредитних установах, то суду не надано жодного підтвердження існування таких рахунків у відповідача.

Проте, погодитися із таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Умовою застосування заходів для забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі, грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Відповідні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 19 квітня 2019 року у справі № 554/1893/17, від 26 квітня 2019 року у справі № 308/3824/16-ц, від 13 січня 2020 року у справі №922/2163/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.

Частиною 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч.2 ст.150 ЦПК України).

Матеріали справи свідчать, що у жовтні 2024 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, в якому просила суд визнати транспортний засіб YAMAHA XTZ 700, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 спільною сумісною власністю та зобов`язати відповідача компенсувати їй 1/2 частину ринкової вартості вказаного транспортного засобу, що становить 224 567грн.

Таким чином, предметом розгляду у справі є вимоги майнового характеру.

При цьому, звертаючись із заявою про забезпечення позову ОСОБА_1 просить вжити заходи забезпечення позову, шляхом:
заборони відповідачу вчиняти дії щодо відчуження транспортного засобу YAMAHA XTZ 700, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 ;
накладення арешту на майно і грошові кошти, що знаходяться на будь-яких рахунках у банківських та інших фінансово-кредитних установах відповідача в межах 1/2 частини ринкової вартості вказаного транспортного засобу, що становить 224 567грн., до вирішення справи по суті.

Заява обґрунтована тим, що транспортний засіб YAMAHA XTZ 700, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 є спільною сумісною власністю подружжя та перебуває у користуванні відповідача. Вважає, що ОСОБА_2 , як особа, за якою зареєстроване право власності на спірний транспортний засіб, який є предметом даного позову, має об`єктивну реальну можливість вчинити дії, які можуть в подальшому утруднити чи унеможливити виконання рішення суду, у разі задоволення позову. На її думку, вказаний захід забезпечення позову, щодо вказаного транспортного засобу, жодним чином не вплине на права та інтереси відповідача та не обмежить право останнього на користування ним.
Також зазначає, що оскільки її позовна заява містить вимоги щодо стягнення грошової компенсації 1/2 частини вартості спірного транспортного засобу, вважає, що наявні правові підстави для накладення арешту на майно та грошові кошти, що знаходяться на будь-яких рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах відповідача в межах 1/2 частини вартості вказаного транспортного засобу.

Як вбачається із відповіді Головного сервісного центру МВС РСЦ ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській області від 09 листопада 2024 року, на момент складання даної відповіді право власності на транспортний засіб YAMAHA XTZ 700, 2021 року випуску з 24 квітня 2024 року зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 .

Оскільки звертаючись з позовом ОСОБА_1 фактично прагне отримати компенсацію вартості 1/2 частини спірного майна, тому відсутні підстави для заборони відчуження мотоциклу, оскільки таке забезпечення не буде співмірним із заявленими вимогами.

Що стосується вимог про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно і грошові кошти відповідача в межах 1/2 частини ринкової вартості вказаного транспортного засобу, що становить 224 567грн., до вирішення справи по суті, то колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається із змісту позовної заяви, предметом позову у цій справі є вимога майнового характеру, а саме стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини спірного майна, що становить 224 567грн.

Пунктом 1 частини 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, – навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17).

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Аналогічний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі №910/9498/19, від 17 вересня 2020 року у справі №910/72/20, від 15 січня 2021 року у справі №914/1939/20, від 16 лютого 2021 року у справі №910/16866/20, від 15 квітня 2021 року у справі №910/16370/20, від 24 червня 2022 року у справі №904/3783/21, від 26 вересня 2022 року у справі №911/3208/21).

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Колегія суддів звертає увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошової компенсації можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошової компенсації, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.

При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошової компенсації є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.

Крім того, у разі задоволення позову у справі боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

Даний висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, викладений у постанові від 03 березня 2023 року по справі №905/448/22.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів вважає, що наявні правові підстави для часткового задоволення заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту на майно та грошові кошти належні відповідачу ОСОБА_2 в межах вартості спірного майна, що становить 224 567грн.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню із частковим задоволенням заяви про забезпечення позову.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.

Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2024 року – скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову – задовольнити частково.

Накласти арешт на майно та грошові кошти належні відповідачу ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 , паспорт серія НОМЕР_4 ), в межах вартості спірного майна, що становить 224 567грн., до вирішення справи по суті.

В іншій частині у задоволенні заяви про забезпечення позову – відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                                                      Н.П. Пилипчук

Судді                                                                                                                  Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова