УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 січня 2025 року
м. Київ
справа № 193/405/24
провадження № 51-5567ск24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Софіївського районного суду Дніпропетровської області                 від 04 червня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 04 червня  2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 15, ч. 2                    ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ч. 1                ст. 71 КК за сукупністю вироків ОСОБА_4 призначено остаточне покарання                  у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.
Крім того, суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, речових доказів у кримінальному провадженні.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_6 , судові рішення стосовно якого                           в касаційному порядку не оскаржено, тому Верховний Суд не переглядає судові рішення в зазначеній частині.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у незакінченому замаху на незаконне заволодіння транспортним засобом, скоєному за попередньою змовою групою осіб з проникненням у інше сховище.
Так, ОСОБА_4 24 січня 2024 року приблизно о 23:40, перебуваючи разом                         з ОСОБА_6 поряд із будинком АДРЕСА_3 , побачив на огородженій території вказаного домоволодіння два легкових автомобілі марки «Москвич»: модель 2141, номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 38 300 грн, який належить згідно зі свідоцтвом про реєстрацію ОСОБА_7 ; модель 21412, номерний знак                    НОМЕР_2 , вартістю 46 020 грн, який згідно зі свідоцтвом про реєстрацію належить ОСОБА_8 . Указані автомобілі перебували в користуванні ОСОБА_9 .
Надалі приблизно о 23:50 ОСОБА_4 разом із ОСОБА_6 , діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння вказаними вище транспортними засобами, з метою подальшої їх експлуатації, скориставшись відсутністю сторонніх осіб, проникли на огороджену територію домоволодіння, де були автомобілі. ОСОБА_4 , через незамкнені водійські двері проник до салону автомобіля «Москвич», номерний знак НОМЕР_2 , у якому в замку запалення знаходились ключі, за допомогою яких намагався привести в дію двигун автомобіля, а ОСОБА_6 шляхом розбиття скла             водійських дверей проник до салону легкового автомобіля «Москвич», номерний знак НОМЕР_1 , та намагався привести в дію двигун транспортного засобу без ключів до замка запалення, вирвавши дроти з панелі приладів для поліпшення запуску двигуна. 
Згодом ОСОБА_4 та ОСОБА_6 були виявлені господарем домоволодіння ОСОБА_9 , який почав зупиняти правопорушників, внаслідок чого засуджені не вчинили усіх дій, які вважали необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця з причин, що не залежали від їх волі. 
 
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 26 вересня 2024 року змінив вирок Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2024 року, а саме виключив із мотивувальної частини вироку вказівку на обставини, що обтяжують покарання ОСОБА_4 - вчинення злочину повторно та групою осіб за попередньою змовою.
Крім того, суд апеляційної інстанції змінив вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та вказав вважати ОСОБА_4 засудженим за ч. 3               ст. 15, ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків призначив ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 15 днів. 
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, касатор вказує, що ОСОБА_9 помилково              визнано потерпілим з огляду на те, що в нього відсутні документи, які підтверджують правомірність користування автомобілями (договори найму, прокату, оренди тощо).
Крім того, зауважує, що в обвинувальному акті наявні суперечності, оскільки вказано про виникнення умислу на заволодіння легковими автомобілями в ОСОБА_9 . Без усунення зазначених недоліків, на переконання скаржника, неможливо здійснювати судовий розгляд.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
З огляду на наведені положення процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, установленими місцевим та апеляційним судами.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
За змістом ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього правопорушення.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Місцевий суд дотримався викладених вище вимог і за встановлених фактичних обставин кримінального провадження дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діянні ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 289 КК. Такий висновок суду зроблено з дотриманням вимог КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено і перевірено під час судового розгляду, та оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Так, суд обґрунтовано послався на показання: засуджених ОСОБА_6                                     і ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , зміст яких детально викладено у вироку та не оспорюється захисником.
Також установлені судом першої інстанції обставини підтверджуються сукупністю письмових доказів, зокрема: протоколом огляду місця події від 25 січня 2024 року; постановою слідчого ВП № 9 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 25 січня 2024 року про визнання речовими доказами; протоколом слідчого експерименту                    від 04 березня 2024 року з відеозаписом; медичними висновками від 25 січня                 2024 року, якими встановлено перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння; протоколом проведення слідчого експерименту                              від 19 лютого 2024 року за участі підозрюваного ОСОБА_6 з відеозаписом; копією технічного паспорта на автомобіль «Москвич», номерний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_8 ; копією свідоцтва на транспортний засіб на автомобіль «Москвич» номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_7 .
Твердження касатора про помилкове визнання ОСОБА_9 потерпілим з огляду на те, що в нього відсутні документи, які підтверджують правомірність користування автомобілями, на переконання Верховного Суду, не є слушними.
Насамперед колегія суддів зауважує, що такі доводи були предметом перевірки апеляційного суду та визнані безпідставними.
Так, Дніпровський апеляційний суд зауважив, що згідно з показаннями потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 (співмешканка потерпілого) транспортні засоби, якими намагалися незаконно заволодіти засуджені, перебували                            в ОСОБА_9 для ремонту та їх реалізації, тобто автомобілі перебували                            в законному користуванні потерпілого ОСОБА_9 . Крім того, колегія суддів апеляційного суду врахувала наявність у потерпілого поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АТ/3684987 на автомобіль моделі М-21412, номерний знак НОМЕР_2 . 
Урахувавши викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для допиту власників транспортних засобів, які передали їх у користування іншій особі.
Верховний Суд погоджується з рішенням апеляційного суду у вказаній частині та додатково зауважує про безпідставність тверджень захисника, що потерпілий ОСОБА_9 не мав права користування автомобілями, якими засуджені намагалися незаконно заволодіти, оскільки ці доводи не спростовують факту замаху на незаконне заволодіння засудженими, усупереч волі ОСОБА_9 , автомобілями, як і не спростовують права потерпілого на володіння і користування ними. 
Крім того, Суд не залишає поза увагою і приписи ч. 3 ст. 397 Цивільного кодексу України згідно з якими фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.
Також були предметом перевірки апеляційного суду доводи сторони захисту щодо наявності в обвинувальному акті суперечностей.
Так, суд апеляційної інстанції зауважив, що в обвинувальному акті під час викладення фактичних обставин вчинення злочину йдеться, що в ОСОБА_4 , який побачив на подвір`ї автомобілі, виник умисел на протиправне заволодіння ними, що він і запропонував зробити ОСОБА_6 , який погодився. Надалі засуджені, діючи за попередньою змовою групою осіб, проникли на територію домоволодіння, та, реалізуючи спільний умисел, проникли у салони автомобілів та з метою заволодіння ними намагалися завести двигуни. Проте цей умисел не був доведений до кінця, оскільки протиправні дії були помічені та присічені     ОСОБА_9 , у володінні якого були автомобілі, якими незаконно намагалися заволодіти ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .
Також суд зауважив, що ці ж обставини виклав суд у оскарженому вироку, формулюючи обвинувачення, визнане судом доведеним, аналіз яких у сукупності дав можливість дійти висновку, що встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення стосуються саме дій   ОСОБА_4 , а не будь-якої іншої особи, про що зазначав захисник у своїй апеляційній скарзі.
Крім того, суд вказав, що формулювання обвинувачення, встановленого судом першої інстанції, викладено у формі складнопідрядного речення, має невдалу побудову. Водночас місцевий суд, ретельно дослідивши докази сторони обвинувачення, на підставі яких ОСОБА_4 було пред`явлено обвинувачення за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 289 КК, їх детально проаналізував і дав належну оцінку, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку, що за встановлених фактичних обставин провадження дії ОСОБА_4 охоплюються складом ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 289 КК. Такого висновку суд першої інстанції дійшов на підставі визнавальних показань ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , аналізу показань допитаних у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , та ОСОБА_11 , а також фактичних даних, що містяться в досліджених судом письмових доказах.
Верховний Суд погоджується з такими мотивами апеляційного суду та зауважує, що недолік формулювання обвинувачення, на який указує захисник, не призводить до неконкретності та незрозумілості висунутого ОСОБА_4 обвинувачення, визнаного судом доведеним, а є лише недосконалим порядком слів у складному реченні, що по суті жодним чином не  впливає на можливості реалізації права ОСОБА_4 на захист від обвинувачення та не перешкодило й не могло перешкодити суду ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, а тому не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .
Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає. 
Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє                                  у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого  ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                     ОСОБА_3