Справа № 158/1580/23 	Головуючий у 1 інстанції: Сіліч Ю. Л. 	
Провадження № 22-ц/802/31/25  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
30 січня 2025 року                                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В. Федонюк С. Ю.,
з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 березня 2024 року,  
                                          В С Т А Н О В И В :
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом.
Покликалася на те, що з 01 квітня 2019 року працювала на посаді головного спеціаліста сектору по роботі зі страхувальниками Ківерцівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області. Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області № 136-к від 17 квітня 2023 року по причині щодо реорганізації фонду та його приєднання до Пенсійного фонду України, 18 квітня 2023 року її було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України. Про майбутнє звільнення попереджена роботодавцем 19 січня 2023 року.
Крім того позивач зазначала, що за наявності інших робочих місць, що утворилися у процесі реорганізації фонду соціального страхування, їй як працівнику, який підпадає під скорочення у зв`язку з реорганізацією цієї установи, роботодавцем не було запропоновано переведення на іншу вакантну посаду в територіальному відділенні Пенсійного фонду України, що є його правонаступником.
Враховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просила суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області № 136-к від 17 квітня 2023 року про її звільнення з 18 квітня 2023 року у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП; 
- поновити її на посаді головного спеціаліста сектору по роботі зі страхувальниками Ківерцівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області або на іншій рівнозначній посаді; 
- стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області на свою користь заробітну плату за час вимушеного прогулу, а саме з 19 квітня  2023 року по дату поновлення її на посаді, виходячи з розрахунку 629 грн 63 коп. середньоденної заробітної плати.
08 листопада 2023 ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області до участі у справі було залучено як відповідача Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області, яке є правонаступником Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області.
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вважаючи вказане рішення суду першої інстанції незаконним, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила його скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про дотримання відповідачем гарантій та трудових прав позивача ОСОБА_1 при проведенні повного скорочення чисельності та штату працівників є помилковими та такими, що прийняті з порушенням норм матеріального міжнародного права. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ГУ ПФУ в Волинській області, вважаючи оскаржуване рішення таким, що прийняте місцевим судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 29 травня 2024 року апеляційне провадження у цій справі було зупинено до закінчення перегляду у касаційному порядку іншої цивільної справи у подібних правовідносинах та було поновлено ухвалою від 08 січня 2025 року із призначенням справи до розгляду.
14 січня 2025 року до апеляційного суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про направлення справи за юрисдикцією до Волинського окружного адміністративного суду у разі закриття у ній провадження.
Сторони по справі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. Від відповідача ГУ ПФУ в Волинській області надійшла заява про розгляд справи без його участі.
Колегія суддів, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності учасників справи, які належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.
Розглядаючи цей спір в порядку цивільного судочинства та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір за своєю предметною, суб`єктною та територіальною юрисдикцією йому підсудний.
Проте погодитись з такими висновками суду не можна.
Встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 01 квітня 2019 року перебувала в трудових відносинах з Ківерцівським відділенням управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області та обіймала посаду головного спеціаліста сектору по роботі зі страхувальниками. 
19 січня 2023 року у зв`язку із законодавчими змінами, які регулюють діяльність Фонду соціального страхування України про його припинення, шляхом приєднання до Пенсійного фонду України і як наслідок скороченням всього штату та чисельності працівників всіх його установ, позивач ОСОБА_1 була попереджена про наступне звільнення. 
Згідно з наказом голови комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області від 17 квітня 2023 року №136-к ОСОБА_1 була звільнена з 18 квітня 2023 року із займаної посади у зв`язку із скороченням чисельності і штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Наведене дає підстави вважати, що між сторонами справи виник спір з приводу законності звільнення позивача та поновлення  її на роботі з виплатою заробітної плати за час випущеного проголу.
Відповідно до частини 2 статті 377 ЦПК України, порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні керуватися сутністю права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 520/13190/17, від 27 листопада 2018 року у справі № 820/3534/17.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Велика Палата Верховного Суду послідовно зазначала, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства (див. постанови від 12 жовтня 2022 року у справі № 183/4196/21, від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21, від 23 листопада 2021 року у справі № 641/5523/19  та інші).
Будь-які трудові правовідносини мають приватноправову природу, оскільки виникають на добровільній основі між двома рівноправними суб`єктами на підставі трудового договору. Підпорядкування працівника роботодавцеві в межах цих відносин має договірний, а не адміністративний характер.
Єдиний виняток - це правовідносини щодо проходження публічної служби, зокрема державної служби. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 623/1656/16-ц (провадження № 14-405цс19) зазначила: «публічна служба є різновидом трудової діяльності, відносини публічної служби як окремий різновид трудових відносин існують на стику двох галузей права трудового та адміністративного, тому правовідносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням, регламентуються нормами як трудового, так і адміністративного законодавства, а спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 814/2514/17 (провадження № 11-1472апп18) вказано: «для набуття спором ознак публічно-правового в контексті статті 19 КАС України спірні правовідносини мають безпосередньо випливати з перебування особи на посаді, яка віднесена до публічної служби, та здійснення нею службової діяльності. […] Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що спір у правовідносинах, які виникають із трудових відносин, не пов`язаних з проходженням публічної служби, є приватноправовим незалежно від участі у ньому суб`єкта публічного права. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/6612/17».
Вирішення питання про те, чи є правовідносини, пов`язані із визнанням незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку із набранням чинності Законом № 2620-ІХ, яким вирішено припинити ФСС України та Управління, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, приватноправовими чи публічно-правовими, залежить, зокрема, від змісту та характеру правовідносин, суб`єктного складу, наявності підстав для виникнення зобов`язань та умов їх виконання щодо працевлаштування вивільненого працівника на публічну службу, а також мети, якої хоче досягти звільнений працівник, звернувшись до суду.
Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21.09.2022 №2620-ІХ, який набрав чинності з 01 січня 2023 року, вирішено «Припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень».
20 червня 2023 року до Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію припинення Фонду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2024 року у справі № 990/150/23 зазначила, що, звертаючись до суду, позивач самостійно визначає в позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та вказує, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Своєю чергою, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. 
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Позивач обрала спосіб захисту свого порушеного права на працю шляхом задоволення позову про поновлення на роботі з огляду на те, що втратила свою посаду в результаті реорганізації Фонду шляхом приєднання його органів до органів Пенсійного фонду України.
Отже в справі що розглядається апеляційним судом, спір виник між ОСОБА_1 та Пенсійним фондом України як правонаступником Фонду щодо недотримання Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області процедури її вивільнення у зв`язку зі скороченням всього штату працівників у процесі приєднання ФСС України до Пенсійного фонду України.
В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року у справі № 712/4776/23 зроблено такі висновки: «Внаслідок реорганізації Фонду та Управління шляхом приєднання до Пенсійного фонду України відбулося специфічне правонаступництво, за якого згідно з ухваленим Верховною Радою України Законом № 2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Фонд як юридична особа приватного права припинився, однак його повноваження, що стосувалися чутливої для держави сфери загальнообов`язкового державного соціального страхування, набув Пенсійний фонд України як юридична особа публічного права та центральний орган виконавчої влади, що також був наділений функціями у сфері загальнообов`язкового державного страхування (пенсійне страхування).
Спори за вимогами, які спрямовані на поновлення працівників Фонду, звільнених внаслідок реорганізації Фонду і Управління шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, на роботі в органах Пенсійного фонду та стосуються прийняття на публічну службу, мають розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що на час звільнення таких працівників останні не перебували на державній службі та Пенсійний фонд України і його територіальні органи не здійснювали щодо них публічно-владних управлінських функцій».
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що між сторонами існує спір саме з публічно-правових відносин, який з врахуванням суб`єктного складу його учасників та правовідносин, що виникли між ними, має розглядатися за правилами адміністративної юрисдикції і не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
У частинах 1, 2, 4 статті 377 ЦПК України встановлено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтям 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
У разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, а провадження у цій справі закриттю, з передачею справи за заявою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до Волинського окружного адміністративного суду, до юрисдикції якого віднесено розгляд даної справи.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 377, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,
                                               У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 березня 2024 року скасувати.
Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - закрити.
Роз`яснити сторонам у справі, що даний спір віднесений до юрисдикції адміністративного суду.
Направити справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення до Волинського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий

Судді