Дата документу 17.03.2025 Справа № 335/10166/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №335/10166/23                 Головуючий у 1-й інстанції: Апаллонова Ю.В.
Провадження №22-ц/807/560/25                 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
17 березня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача  суддів:  	Подліянової Г.С., Гончар М.С.,  Кочеткової І.В.,  	

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1 , представника, адвоката Хілько Альони Василівни на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2024 року, у справі за позовом  ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором оренди, -
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором оренди.
В обґрунтування позову зазначено, що 08 липня 2022 рокуміж сторонами у справі був укладений Договір оренди квартири №08/07, відповідно до якого позивач надає відповідачці в оренду квартиру за адресою  АДРЕСА_1 , вартість оренди – 9000 гривень на місяць. 
Відповідно до п. 10.2 договору, строк договору починає свій перебіг з 08 липня 2022 року та закінчується 07 липня 2023 року.
Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі та надав відповідачці ОСОБА_2 у строкове платне користування квартиру та майно, яке в ній знаходилось відповідно до акту прийому-передачі, що є додатком до договору оренди квартири №08/07 від 08 липня 2022 року. Відповідачкою ОСОБА_2 було сплачено на користь позивача ОСОБА_1 18 000 гривень за два місяці оренди, що встановлено умовами договору.
Однак, починаючи з листопада 2022 року, ОСОБА_2 не сплачувались орендна плата за квартиру та компенсація послуг за утримання будинку та прибудинкової території.
Відповідач не повідомляла позивача про припинення договору оренди та до теперішнього часу не повернула орендоване майно. 
На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за Договором оренди квартири №08/07 від 08 липня 2022 року за період з 12 грудня 2022 року до 16 жовтня 2023 року в сумі 63 000,00 грн, три проценти річних за період прострочення грошового зобов`язання з 12 грудня 2022 року по 16 жовтня 2023 року в сумі 1 129,57 грн, інфляційні втрати в сумі 852,09 грн; неустойку в сумі 54 000 грн, штраф в сумі 27 000 грн, компенсацію за комунальні послуги в сумі 17 193,93 грн та судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. 

Не погоджуючись із рішенням  Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2024 року, ОСОБА_3 , яка діє в інтересах  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2024 рокуу цій справі скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 заборгованість за Договором оренди квартири №08/07 від 08 липня 2022 року в сумі 63 000,00 грн, три проценти річних в сумі 1 129,57 грн, інфляційні втрати в сумі 852,09 грн; неустойку в сумі 54 000 грн, штраф в сумі 27 000 грн, компенсацію за комунальні послуги в сумі 17 193,93 грн та судові витрати.
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення, зазначив, що Відповідачкою були вжиті усі заходи щодо повернення орендованого майна, зокрема, суд послався на наданий Відповідачкою доказ направлення акту приймання-передачі засобами поштового зв`язку. В той же час, суд першої інстанції залишив поза увагою, що доказ, наданий стороною відповідача не є належним та допустимим, оскільки не відповідає нормам Порядку пересилання поштових відправлень затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12 травня 2006 року №211 (далі – Порядку). Зокрема опис вкладення не містить підпису працівника зв`язку. Крім того, ОСОБА_2 не надано розрахункового документу (касового чеку, розрахункової квитанції), який мав бути виданий відповідно до п.3.2.1.7 Порядку. Опис вкладення не містить також підпису відправника та трекіну відправлення. Судом передчасно встановлено, що факт винаймання іншої квартири є підтвердженням факту не проживання Відповідачки у квартирі позивача. Покази свідків підтверджують факт переїзду Відповідачки на іншу квартиру, проте, судом не встановлено, чи було повернуто приміщення позивачу, та чи були повернуті ключі. Висновки суду першої інстанції в частині повідомлення ОСОБА_2 в телефонному режимі ОСОБА_1 про повернення орендованого майна теж не знаходять свого підтвердження, оскільки докази цих обставин судом не досліджувались.
Судом першої інстанції проігноровано докази електронної переписки з якої вбачається, що позивач неодноразово просив Відповідачку повернути ключі та приміщення. Зі скріншотів наданої переписки вбачається, що позивач повідомляв ОСОБА_2 про заборгованість, та надсилав відповідну претензію щодо її сплати. Зокрема, апелянт звертає увагу апеляційного суду, що серед доказів переписки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 міститься відповідь ОСОБА_2 від 31 січня 2023 року, з якої стає зрозумілим, що ключі на момент діалогу знаходяться у ОСОБА_2 . 
Щодо сплати заборгованості за комунальні послуги, апелянт зазначає, що заборгованість утворилась у зв`язку з виставленням рахунків на оплату комунальних послуг та у зв`язку з невиконанням обов`язку Орендаря у їх сплаті, що передбачено п.5.5. Договору. 
Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 в особі представника, адвоката Богач Алли Олександрівни, зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до пунктів 1,2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 01 січня 2025 року це 90 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» з 01 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028 грн (3028 грн х 30 = 90 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ціна позову в даній справі становить 163 175,59 грн, що становить більше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (розрахунок: прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2025 року у розмірі 3028 грн х 30 = 90840 грн).
Водночас, колегія суддів враховує, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 2 частини шостої статті 19 ЦПК України). Розрахунок: прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2025 у розмірі 3028 грн х 80 = 242 240 грн).

Предметом позову є вимоги щодо стягнення заборгованості за договором оренди. З огляду на предмет позову та встановлені судом першої інстанції обставин цієї справи, колегія суддів вважає, що вона має незначну складність, а тому визнає її малозначною.
Отже зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю доповідача в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Залишаючи позов ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що строк дії договору оренди та строк оренди не тотожні поняття. Відтак у договорі оренди квартири №08/07 від 08 липня 2022 рокуп.10.2 зазначено строк дії договору оренди з 08 липня 2022 року по 07 липня 2023 року під час якого, згідно з п.4.1. визначено строк оренди квартири, який почався з моменту підписання акту прийому-передачі орендованого майна і сплинув через 6 місяців, тобто 08 січня 2023 року. Відтак, у сторін утворились обов`язки щодо повернення орендованої квартири, які виконала ОСОБА_2 та від яких ухилився ОСОБА_1 ..

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Судом встановлено, що 08 липня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір оренди квартири №08/07. (а.с.6-7)

Відповідно до умов п. 1.1. Договору, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Орендодавець зобов`язуються передати Орендареві у строкове платне користування, а Орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування квартиру, що визначене у цьому Договорі та зобов`язується сплачувати Орендодавцеві орендну плату. 

Відповідно до умов п. 1.2. Договору, адреса Квартири, що орендуються: АДРЕСА_1 .

На виконання умов Договору від 08 липня 2022 року Позивачем згідно Акту прийому-передачі квартири було передано Відповідачці ОСОБА_2 визначене майно: квартира загальною площею 37,96 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с 11-12).

Згідно п.4.1 Договору оренди квартири АДРЕСА_2 , строк оренди приміщення, що орендується, складає 6 місяців з моменту прийняття приміщення, що орендується, за Актом прийому-передачі.

Тобто, договором було обумовлено строк оренди квартири протягом 6 місяців.

Згідно п.5.1. Договору, розмір місячної орендної плати складає: 9000,00 грн. Орендна плата за перший та останній місяці сплачується Орендарем у повному обсязі в момент підписання цього Договору на підставі Договору. 

Згідно з копією платіжної інструкції від 08 липня 2022 року ОСОБА_2 на виконання Договору оренди квартири № 08/07 від 08 липня 2022 року сплатила ОСОБА_1 18000 грн, у які входить 9000 грн – орендна плата за перший місяць, та 9000 грн – орендна плата за останній місяць (а.с. 112).

Відповідно до умов п.5.2. Договору, орендна плата сплачується Орендарем не пізніше 10 числа кожного наступного місяця.

Відповідно до умов п.5.5. Договору, вартість комунальних послуг не входить до орендної плати. Комунальні послуги (водопостачання, електроенергія, газопостачання, теплопостачання, експлуатаційні послуги і т.д.). Орендар зобов`язується сплачувати Орендодавцеві в повному обсязі.

Згідно п.7.1. Договору, Орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Відповідно до п. 8.1. Договору, у випадку порушення зобов`язання, що виникає з цього Договору (надалі іменується «порушення Договору»), Сторона несе відповідальність, визначену цим Договором та (або) чинним в Україні законодавством.

Згідно п.8.1.1. Договору, порушенням Договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього Договору.

Відповідно до п. 8.2. Договору,  у разі,  якщо на дату сплати орендної плати заборгованість Орендаря становить загалом не менше ніж 18000,00 грн (вісімнадцять тисяч гривень), Орендар також сплачу штраф Орендодавцю у розмірі 9000,00 грн (дев`ять тисяч гривень).

Згідно п.10.2 Договору, строк Договору починає свій перебіг з 08 липня2022 року та закінчується 07 липня2023 року.

31 січня 2023 року позивач направляв претензію відповідачеві з вимогою сплати заборгованість за договором оренди квартири №08/07 від 08 липня2022 року в сумі 38346,22 грн. (а.с. 19 зорот-20)

Між сторонами склались зобов`язальні правовідносини, які виникли із договору оренди та регулюються главою 59 ЦК України, якою встановлюється порядок користування житлом за договором найму (оренди).

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 ст. 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

У статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Частинами першою-третьою статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом частин другої, третьої, п`ятої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Згідно ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно з ч. 1 ст. 765 ЦК України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

У відповідності до ч.1 ст.810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Згідно ч.1 ст.821 ЦК України, договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 

Як встановлено в п.4.1. Договору, строк оренди приміщення, що орендується, складає 6 місяців з моменту прийняття приміщення, що орендується, за Актом прийому-передачі.

Договір оренди квартири АДРЕСА_2 був укладений 08 липня 2022 року. При цьому, вказане приміщення за Актом прийому-передачі, також було передано Відповідачці 08 липня2022 року, що не заперечується і Позивачем.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції прийшов вірного висновку, що строк оренди приміщення закінчився 08 січня 2023 року, тобто зі спливом 6 місяців.

Щодо заявлених позовних вимог позивача щодо стягнення заборгованості по орендних платежах, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно зі ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

У відповідності до ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини першої статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором, що узгоджується з нормою статті 764 ЦК України.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 ЦК України, статей 283, 284, 286 ГК України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за Договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

Користування майном за Договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного Договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами Договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.

Після спливу строку дії Договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 19 квітня 2021 року по справі №910/11131/19 дійшов правового висновку, що користування майном після припинення Договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами Договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за Договором найму (оренди) та регулятивним нормам ЦК України та ГК України. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма статті 762 ЦК України ("Плата за користування майном") і охоронна норма частини другої статті 785 ЦК України ("Обов`язки наймача у разі припинення договору найму") не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно. Отже, положення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 ЦК України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 ЦК України). Неврахування таких висновків щодо застосування положень цивільного та господарського законодавства на практиці призводить до того, що з орендаря, який після припинення строку дії Договору не повернув майно орендодавцю на його вимогу, фактично стягується потрійний розмір орендної плати, а саме: безпосередньо орендна плата, а також неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Такий підхід у регулюванні орендних правовідносин вочевидь не узгоджується з такими загальними засадами цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_2 (орендар) мала намір продовжити термін оренди квартири, та провела оплату за користування квартирою понад раніше обумовленого сторонами терміну оренди 6 місяців. Таким чином, строк дії договору оренди квартири № 08/07 від 08 липня 2022 року припинився 08 січня 2023 року.

Як вбачається з Договору оренди квартири № 08/07 від 08 липня 2022 року (пункт 5.6), його сторони обумовили, що орендна плата нараховується до дня повернення квартири та майна за актом прийому-передачі включно. При цьому, момент припинення дії договору (08 січня 2023 року) та момент повернення орендованого майна у даних правовідносинах не співпадають.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги в частині нарахування орендної плати можуть бути задоволені тільки в межах строку оренди квартири, тобто з моменту підписання Договору оренди квартири №08/07 від 08 липня 2022 року і до 08 січня 2023 року.

Судом встановлено, що в матеріалах справи міститься Претензія №1 від 31 січня 2023 року з вимогою сплатити заборгованість за договором оренди квартири №08/07 від 08 липня 2022 року в сумі 38346,22 грн (а.с. 19 зорот-20).

Зі змісту Претензії, та наданого розрахунку заборгованості, встановлено, що в період оренди квартири утворилась заборгованість за один місяць. Матеріали справи не містять доказів сплати платежів за оренду за листопад 2022 року (враховуючи, що плата за останній місяць оренди була внесена під час укладання договору оренди). 

Судом першої інстанції зазначено, що Відповідачкою за домовленістю з Позивачем, в рахунок оплати орендної плати у відповідному місяці було придбано матрац, який залишився у подальшому Позивачу. Проте, матеріали справи не містять належних доказів зазначених обставин, зокрема, це не підтверджується самим Позивачем унаданих у судовому засіданні від 09 вересня 2024 року поясненнях.

З огляду на вище викладене, колегія суддів, враховуючи правову позицію Верховного Суду, зроблену у постанові від 19 квітня 2021 року по справі №910/11131/19, зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по орендних платежах за період після 08 січня 2023 року задоволенню не підлягають, натомість із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню оренда плата за період з 08 листопада 2022 року по 08 грудня 2022 року, в межах строку оренди, у сумі 9000 грн.

Щодо оцінки правомірності дій відповідача у період після 08 січня 2023 року та у зв`язку з цим заявлених позовних вимогах, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. ст. 526 ч.1, 599 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В силу статей 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до положень частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасника справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини шостої ст. 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень частини першої статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до положень частини першої ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з додатків до відзиву на позовну заяву, відповідач ОСОБА_2 після спливу строку оренди квартири направила Позивачу два примірники Актів приймання-передачі орендованої квартири від 08 січня 2023 року до Договору оренди квартири № 08/07 від 08 липня 2022 року разом з супровідним листом, які просила підписати та один з таких примірників направити їй на адресу: АДРЕСА_3 . (а.с.98-101).
Проте суд першої інстанції передчасно дійшов висновку в частині належності наданого ОСОБА_2 доказу надсилання Актів приймання-передачі орендованої квартири від 08 січня 2023 року до Договору оренди квартири № 08/07 від 08 липня 2022 року на адресу Позивача.

На думку колегії суддів, з наданих копій, зокрема, копії Опису вкладення у цінний лист, відсутня можливість достеменно зрозуміти не тільки статус отримання чи неотримання Позивачем вкладених документів, але і факт самої відправки листа. Відсутній трекінговий номер, підпис працівника поштового зв`язку, не додана квитанція про відправку. Адреса, на яку згідно зі штемпелем могла бути здійснена відправка листа від 09 січня 2023 року є адресою орендованої квартири в якій до ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала ОСОБА_2 .

Тобто, не зрозуміло, яким чином, не отримавши назад орендоване майно, не підписавши акт приймання-передачі, не маючи ключів від квартири та змоги проживати за адресою  АДРЕСА_1 на дату відправлення актів ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 мав отримати даний лист.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що аргументи апеляційної скарги в частині неналежності доказу направлення Акту приймання-передачі Позивачу знаходять своє підтвердження.

Крім того, суд першої інстанції, зазначаючи, що Позивач мав своїм обов`язком без будь-якого повідомлення з`явитися 08 січня 2023 року за адресою орендованої квартири, аби прийняти від Відповідачки надану їй квартиру та майно в ній, не врахував висновки, зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2018 року у справі 905/2260/17, де зазначено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (частина перша статті 785 Цивільного кодексу України). Таким чином, повернення майна наймодавцеві є обов`язком наймача. Певному обов`язку завжди кореспондує відповідне право іншої сторони, а не її обов`язок.

На думку колегії суддів, ОСОБА_2 мала своїм обов`язком не зважаючи на поведінку Позивача вжити всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання цього Договору в частині повернення орендованого майна. 

Отже, з урахуванням відсутності належних доказів повернення орендованого майна Відповідачкою, квартира не повернута орендодавцю, відтак вимога позивача про стягнення неустойки у зв`язку з цим визнається судом правомірною.

Щодо заявлених позовних вимог позивача про стягнення неустойки, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частинами першою, третьою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Правовий аналіз ст. 549 ЦК України та ч. 2 ст. 785 ЦК України дає підстави для висновку про те, що штраф, передбачений ст. 549 ЦК України, та неустойка, передбачена ч. 2 ст. 785 ЦК України, є різними правовими інститутами.

Можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені) як заходу цивільно-правової відповідальності передбачена ст. 551 ЦК України, за замістом якої розмір неустойки може бути зменшений за домовленістю сторін, за рішенням суду або за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Стягнення неустойки в розмірі подвійної орендної плати за користування річчю за час прострочення, у разі невиконання наймачем свого обов`язку з повернення речі за договором найму, передбачено ч. 2 ст. 785 ЦК України. Така неустойка є подвійною платою за користування річчю за час прострочення, а не штрафною санкцією у розумінні ст. 549 ЦК України

У чинному законодавстві відсутній правовий механізм зменшення неустойки у вигляді подвійного розміру плати за користування річчю, нарахованої на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Відповідно до правових висновків Верховного суду, зроблених у постановах від 29.03.2018 року у справі № 914/730/17, від 30.10.2019 року у справі № 924/80/19, та від 07.04.2020 року у справі № 924/599/19, оскільки неустойка, заявлена на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення і не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою ст. 549 ЦК України та ст. 230 ГК України, до якої застосовуються положення ст. 551 ЦК України, то до неустойки у розмірі подвійної орендної плати, передбаченої ч. 2 ст. 785 ЦК України, приписи ст. 551 ЦК України щодо можливості зменшення її розміру не застосовуються.
Зокрема, у позовних вимогах заявлений розмір неустойки, яка підлягає стягненню з Відповідачки ОСОБА_2 на користь Позивача ОСОБА_1 у сумі 54000 грн.
Із зазначеним розрахунком колегія суддів погоджується з огляду на таке.
Право наймодавця вимагати оплати неустойки відповідно до частини 2 статті 785 ЦК України та обов`язок наймача сплачувати таку неустойку зберігається до моменту повернення наймачем наймодавцю орендованого майна.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Колегія суддів зазначає, що у зв`язку з наведеним, враховуючи, що Відповідачкою узгоджено істотні умови договору оренди, приписи ч. 2 ст. 785 ЦК України, сталу практику Верховного Суду, позовна вимога щодо стягнення з Відповідачки на користь Позивача неустойки підлягає задоволенню, а саме, неустойка за неповернення наймачем орендованого майна підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у сумі 54000 ( 9000 ( сума боргу)х2х 3) грн, тобто за три місяці, як просить позивач в позові.

Щодо заявлених позовних вимог позивача про стягнення компенсації витрат за комунальні послуги, штрафу за умовами п.8.2. Договору, 3% річних та інфляційних витрат колегія суддів зазначає наступне.

Судом встановлено, що у Договорі оренди квартири № 08/07 від 08 липня 2022 року компенсація за комунальні послуги не містить фіксованого розміру плати за комунальні послуги. З розрахунку, наданого Позивачем також неможливо встановити які саме послуги були спожиті орендарем та в якому об`ємі.

Крім того, як встановлено судом, нарахування орендної плати після 08 січня 2023 року не можливе у зв`язку із закінченням терміну оренди у 6 місяців обумовлених Договором, а відтак не можливе і нарахування будь-яких комунальних послуг поза межами строків оренди.

В цій частині доводи апеляційної скарги не знаходять свого підтвердження, а позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення штрафу за умовами Договору, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 8.2. Договору, у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість Орендаря становить загалом не менше ніж 18000,00 грн (вісімнадцять тисяч гривень), Орендар також сплачу штраф Орендодавцю у розмірі 9000,00 грн (дев`ять тисяч гривень).

Судом встановлена наявність заборгованості за орендарем у розмірі 9000 грн, а саме за орендну плату за листопад 2022 року, що менше 18 000 грн за умовами договору, а відповідно позовні вимоги з нарахування штрафу не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, суд вважає за доцільне здійснити нарахування 3% річних та інфляційних витрат на зазначену заборгованість.

За даними розрахунку, які надано до позовної заяви, несплачену орендну плату за листопад 2022 року слід збільшити за рахунок інфляційних витрат на 335,80 грн, та за рахунок 3% річних на 228,58 грн, а разом на 564,38 грн.

Вищезазначені обставини справи судом першої інстанції не були враховані при винесенні оскаржуваного рішення.

Оскільки суд першої інстанції не дав оцінку всім встановленим обставинам та наданим доказам, судове рішення не може вважатись законним та обґрунтованим, що згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 9000 гривень заборгованості по орендних платежах, інфляційні витрати 335,80 гривень, 3% річних 228,58 гривень, 54 000 гривень неустойки (пені), що разом становить 63564, 38 гривень.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, приходить до висновку, що аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника, адвоката Хілько Альони Василівни є частково виправданими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п.п. б,в п. 4 ч. 1 ст 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з нормами ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем в апеляційній скарзі оскаржувалося рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з ціною позову 163 175,59 грн, 1% якої становить 1631,76 грн, що становить менше не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, передбаченого підпунктом 1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір». 

Позовну заяву подано до суду першої інстанції, а також апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції через систему «Електронний суд». При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір»). 

Отже, за подання позову, враховуючи, ціну позову (163 175,59 грн), позивачу необхідно було сплатити 1305,41 грн (1631,76 х 0,8), за подання апеляційної скарги 1958,11 грн (1305,41 х 150%).

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог та апеляційної скарги, а саме стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 орендної плати у розмірі 9000 грн, 564,38 грн інфляційних витрат, 3% річних, та 54 000 грн неустойки, а разом 63564,38 грн з Відповідачки на користь Держави (оскільки Позивач був звільнений від сплати судового збору відповідно до ч. ст. 5 Закону України « Про судовий збір». є інвалідом другої групи загального захворювання, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 серія НОМЕР_2 ) підлягає стягненню сума судового збору за подання позовної заяви в розмірі 508,52 грн, виходячи з розрахунку (63564,38 грн х 1305,41 грн : 163 175,59 грн), за подання апеляційної скарги в розмірі 762,77 грн, виходячи з розрахунку (63564,38 грн х 1958,11 грн : 163 175,59 грн), а всього 1271,29 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 , представника, адвоката Хілько Альони Василівни – задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2024 рокускасувати. Прийняти нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги  ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором оренди, задовольнити частково.

Стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1  за Договором оренди квартири № 08/07 від 08 липня 2022 року: 9000 гривень заборгованості по орендних платежах, інфляційні витрати 335,80 гривень, 3% річних 228,58 гривень, 54 000 гривень неустойки (пені), що разом становить 63564, 38 гривень.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з  ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 508,52 гривень за подання позовної заяви, у розмірі 762,77 гривень за подання апеляційної скарги, а всього 1271,29 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 17 березня 2025 року.

Головуючий, суддя 	Суддя 	Суддя	
Подліянова Г.С. 	Гончар М.С. 	Кочеткова І.В.