П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/4281/24 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Майстренко Н.М. 
Суддя-доповідач -  Граб Л.С.   
11 лютого 2025 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Граб Л.С. 
суддів:  Матохнюка Д.Б.  Сторчака В. Ю. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2024 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання неправомірними та скасування рішення і податкових повідомлень-рішень, 
В С Т А Н О В И В :
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області (далі Управління, ГУ ДПС у Житомирській області), в якому просив:
-визнати неправомірними та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій                                         № 0152152406 від 14.08.2023 та податкові повідомлення-рішення № 005171/06-30-211-06,  № 005170/06-30-04-06 від 26.09.2022.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2024 року позов задоволено частково:
-визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Житомирській області № 005171/06-30-211-06 та № 005170/06-30-04-06 від 26.09.2022.
В решті позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням в частині задоволення позову, відповідач-ГУ ДПС у Житомирській області подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтуванні апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Відповідач вважає, що платник не надав усіх документів, які є достатніми для реєстрації податкової накладної.
За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що у період з 05.06.2006 по 13.03.2020 ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що здійснює діяльність на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності із застосуванням ставки податку, передбаченої для платників єдиного податку ІІІ групи.
Посадовими особами ГУ ДПС у період з 18.07.2022 по 22.07.2022 проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2017 по 13.03.2020, дотримання законодавства щодо укладення трудових договорів, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за періоди з 01.01.2011 по 13.03.2020, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 13.03.2020, за результатами якої складено акт № 4113/06-30-07-11/ НОМЕР_1 від 29.07.2022.
Як зазначено в акті перевірки, під час її проведення виявлено наступні порушення:
- пункту 293.1, підпункту 2 пункту 293.3 статті 293, підпункту 296.1.2 пункту 296.1 статті 296 Податкового кодексу України (далі – ПК України), оскільки Підприємцем у перевіряємому періоді не застосовано ставку єдиного податку в розмірі 5% до доходу, виплаченого контрагентами за надані транспортні послуги, на загальну суму 1 195 048,74 грн., в тому числі: за 2017 рік – 826 203,74 грн., за 2018 рік – 34 395,00 грн., за 2019 рік – 85 137,00 грн., у зв`язку із чим йому донараховано єдиний податок в сумі 59 752,42 грн. (за 2017 рік – 41 310,20 грн., за 2018 рік – 1 719,75 грн., за 2019 рік – 12 465,65 грн., за І квартал 2020 року – 4 256,85 грн.);
- пункту 1 частини 2 статті 6, частини 8 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (далі – Закон № 2464), внаслідок несвоєчасного перерахування єдиного соціального внеску у терміни, визначені законодавством, всього у сумі 9 101,90 грн., у тому числі: за 2014 рік – в сумі 422,65 грн. (термін сплати – 20.01.2014, фактично сплачено – 22.01.2014, прострочення – 2 дні); за 2015 рік – в сумі 900,80 грн. (422,65 грн. термін сплати – 20.04.2015, фактично сплачено – 29.04.2015, прострочення – 9 днів; 478,15 грн. термін сплати - 19.10.2015, фактично сплачено - 21.10.2015, прострочення – 2 дні); за 2016 рік – в сумі 478,17 грн. (термін сплати – 19.01.2016, фактично сплачено – 15.02.2016, прострочення – 27 днів); за 2017 рік – в сумі 1 408,00 грн. (704,00 грн. термін сплати – 19.04.2017, фактично сплачено – 27.04.2017, прострочення – 8 днів; 704,00 грн. термін сплати – 19.10.2017, фактично сплачено – 30.10.2017, прострочення – 11 днів); за 2018 рік – в сумі 819,06 грн. (термін сплати – 19.07.2018, фактично сплачено – 25.07.2018, прострочення – 6 днів); за 2019 рік – в сумі 3 573,20 грн. (819,06 грн. термін сплати – 21.01.2019, фактично сплачено – 23.01.2019, прострочення – 2 дні; 918,06 грн. термін сплати – 19.04.2019, фактично сплачено – 24.05.2019, прострочення – 35 днів; 1 836,12 грн. термін сплати – 21.10.2019, фактично сплачено – 31.10.2019, прострочення – 10 днів); за 2020 рік – в сумі 1 500,12 грн. (термін сплати – 20.01.2020, фактично сплачено – 12.03.2020, прострочення – 40 днів).
- підпункту 16.1.2 пункту 16.1 статті 16, пунктів 44.3, 44.5, 44.6 статті 44, пункту 85.2 статті 85, підпункту 296.1.1 пункту 296.1 статті 296 ПК України з огляду на неподання Підприємцем для проведення документальної перевірки Книги обліку доходів платників єдиного податку І та ІІ груп та платників єдиного податку ІІІ групи, які не є платниками податку на додану вартість, первинних та інших документів, які використовувались в податковому обліку, і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, в тому числі єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.
На підставі висновків акту перевірки Управлінням 26.09.2022 прийнято зокрема податкові повідомлення-рішення № 005171/06-30-211-06 про збільшення  суми грошового зобов`язання з єдиного податку з фізичних осіб на 65 727,70 грн. (з яких: 59 752,45 грн. – за податковим зобов`язанням і 5 975,25 грн. – за штрафними (фінансовими) санкціями) та № 005170/06-30-04-06 про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 1 020,00 грн.
Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обгрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює ПК України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Відповідно до пункту 291.2 статті 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.
Згідно з пунктом 291.3 статті 291 ПК України юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.
Підпунктом 3 пункту 291.4 статті 291 ПК України встановлено, що до третьої групи платників єдиного податку відносяться фізичні особи-підприємці, які не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, не обмежена та юридичні особи - суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 5000000 гривень.
За правилами пункту 292.16 статті 292 ПК України право на застосування спрощеної системи оподаткування в наступному календарному році мають платники єдиного податку за умови не перевищення протягом календарного року обсягу доходу, встановленого для відповідної групи платників єдиного податку.
Зазначене узгоджується з положеннями пункту 292.14 статті 292 ПК України, за якими визначення доходу здійснюється, в тому числі, для надання права суб`єкту господарювання зареєструватися платником єдиного податку та/або перебувати на спрощеній системі оподаткування.
Пунктом 293.4 статті 293 ПК України передбачено, що ставка єдиного податку встановлюється для платників єдиного податку першої - третьої групи (фізичні особи - підприємці) у розмірі 15 відсотків: 1) до суми перевищення обсягу доходу, визначеного у підпунктах 1, 2 і 3 пункту 291.4 статті 291 цього Кодексу; 2) до доходу, отриманого від провадження діяльності, не зазначеної у реєстрі платників єдиного податку, віднесеного до першої або другої групи; 3) до доходу, отриманого при застосуванні іншого способу розрахунків, ніж зазначений у цій главі; 4) до доходу, отриманого від здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування; 5) до доходу, отриманого платниками першої або другої групи від провадження діяльності, яка не передбачена у підпунктах 1 або 2 пункту 291.4 статті 291 цього Кодексу відповідно.
Підпунктом 1 пункту 292.1 статті 292 ПК України встановлено, що доходом платника єдиного податку для фізичної особи - підприємця - дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній пунктом 292.3 цієї статті. При цьому до доходу не включаються отримані такою фізичною особою пасивні доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті, страхові виплати і відшкодування, а також доходи, отримані від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі та використовується в її господарській діяльності.
Підпунктом 14.1.202 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що продаж (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.
У пункті 292.3 статті 292 ПК України закріплено, що до суми доходу платника єдиного податку включається вартість безоплатно отриманих протягом звітного періоду товарів (робіт, послуг).
Безоплатно отриманими вважаються товари (роботи, послуги), надані платнику єдиного податку згідно з письмовими договорами дарування та іншими письмовими договорами, укладеними згідно із законодавством, за якими не передбачено грошової або іншої компенсації вартості таких товарів (робіт, послуг) чи їх повернення, а також товари, передані платнику єдиного податку на відповідальне зберігання і використані таким платником єдиного податку.
Також, до суми доходу платника єдиного податку третьої групи, який є платником податку на додану вартість за звітний період включається сума кредиторської заборгованості, за якою минув строк позовної давності.
До суми доходу платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за звітний період включається вартість реалізованих протягом звітного періоду товарів (робіт, послуг), за які отримана попередня оплата (аванс) у період сплати інших податків і зборів, визначених цим Кодексом.
Виключення з переліку доходів, передбачених підпунктом 1 пункту 292.1 статті 292 ПК України, закріплені у пункті 292.11 статті 292 цього Кодексу.
Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що до складу доходів платника єдиного податку третьої групи входять суми коштів, отриманих від реалізації товарів (надання послуг).
Водночас, положеннями пункту 292.4 статті 292 ПК України передбачено, що у разі надання послуг, виконання робіт за договорами доручення, комісії, транспортного експедирування або за агентськими договорами доходом є сума отриманої винагороди повіреного (агента).
Таким чином, обсяг доходу підприємця, що є платником єдиного податку і здійснює свою діяльність як комісіонер, що вчиняє за дорученням і за рахунок комітента правочин з придбання товару, складається лише із сум винагороди.
Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, сформульованими у постановах Верховного Суду  від 25.01.2024 у справі №824/183/18-а та від 09 жовтня 2024 року у справі № 802/2037/18-а.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV (далі - Закон №996-ХІV).
За визначенням, наведеним у статті 1 цього Закону господарська операція-це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ-це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Згідно із частиною першою статті 9 Закону №996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Частиною другою зазначеної статті передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Таким чином, право на відображення господарських операцій в бухгалтерському обліку виникає лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у власній господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.
Відтак підтвердженням господарської операції виходячи з визначення Закону №996-ХІV є саме рух матеріальних активів та коштів між контрагентами, а первинна документація є відображенням такої операції.
Будь-який документ, виданий від імені суб`єкта господарювання (платника податків), що не був позбавлений відповідного статусу на час складення цього документа, має силу первинного документа та згідно зі статтею 44 ПК України та статтею 9 Закону №996-ХІV підтверджує дані податкового обліку суб`єкта господарювання та/або його контрагентів у тому разі, якщо цей документ містить, зокрема: достовірні дані про фактично здійснену господарську операцію та відображає її економічну суть; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Водночас інший платник податків під час використання такого документа у своєму податковому обліку повинен діяти розумно, добросовісно та з належною обачністю, а також сумніву в достовірності даних, внесених до відповідного документа своїм контрагентом, у тому числі стосовно даних щодо можливих дефектів правового статусу такого контрагента, а також щодо підпису та інших засобів ідентифікації представників контрагента, які брали участь у господарській операції.
Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник мав реальні господарські взаємовідносини. Порушення певними контрагентами вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення платником вимог закону щодо відображення господарських операцій у бухгалтерському та податковому обліках, платник не повинен зазнавати негативних наслідків за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не було встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженості дій між ними.
При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про те, що документи, на підставі яких платник податків відображав господарські операції в бухгалтерському та податковому обліках, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З матеріалів справи з`ясовано, що у період з 05.06.2006 по 13.03.2020 ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що здійснює діяльність на спрощеній системі оподаткування, та був платником єдиного податку ІІІ групи. Код основного виду економічної діяльності позивача за КВЕД 52.29: "Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту".
За змістом акту перевірки, позивачем у перевіряємому періоді занижено обсяг доходу, що є базою оподаткування єдиним податком. Вказаний висновок  грунтується на тому, що ОСОБА_1 не включено до податкових декларацій платника єдиного податку за 2017 – 2020 роки в повному обсязі нарахований та виплачений йому дохід від контрагентів за надані транспортні послуги. При цьому, інформацію про суми та джерела такого одержаного Підприємцем доходу Управлінням взято з баз даних та податкової звітності контрагентів без жодного їх підтвердження наявними в матеріалах справи доказами, проведення звірок/перевірок тощо.
В свою чергу, позивачем надано копії договорів про надання послуг з транспортно-експедиційного обслуговування та перевезення вантажів автомобільним транспортом, укладених ним, зокрема, з Фірмою «FinLink» S.L. (від 02.01.2019), з ФОП ОСОБА_2 (від 01.05.2017), з ФОП ОСОБА_3 (від 01.06.2016).
В пунктах 4.2 вказаних договорів сторони узгодили, що у випадку залучення до виконання умов договорів третіх осіб, суми, які надходять на рахунок ФОП ОСОБА_1 , є транзитними для подальшого розрахунку з виконавцями. Вартістю експедиторських послуг є різниця між отриманою експедитором сумою та вартістю послуг перевізника та інших осіб, що беруть участь в забезпеченні транспортного перевезення.
Порядок визначення доходів та їх склад для платників єдиного податку першої - третьої груп визначено в статті 292 ПК України, за змістом підпункту 1 пункту 292.1 якої доходом платника єдиного податку є: для фізичної особи-підприємця - дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній пунктом 292.3 цієї статті. При цьому до доходу не включаються отримані такою фізичною особою пасивні доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті, страхові виплати і відшкодування, доходи у вигляді бюджетних грантів, а також доходи, отримані від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі та використовується в її господарській діяльності;
В частинах 1 та 4 статті 929 Цивільного кодексу України  закріплено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.
Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням.
Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.
Розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату (стаття 931 ЦК України).
Підпунктом 6.2 пункту 6 Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 "Дохід", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 № 290 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за № 860/4153, передбачено, що не визнаються доходами такі надходження від інших осіб - сума надходжень за договором комісії, агентським та іншим аналогічним договором на користь комітента, принципала тощо.
З аналізу наведених норм, умов договорів та самої суті поняття транспортно-експедиційних послуг, можна зробити висновок, що обсяг доходу підприємця, що є платником єдиного податку і здійснює свою діяльність як експедитор, що організовує за дорученням і за рахунок контрагента-замовника перевезення товарів, складається лише із сум його посередницької винагороди.
Відтак, висновок податкового органу про те, що всі отримані підприємцем від його контрагентів-замовників суми коштів для організації перевезення товарів є доходом позивача в розумінні підпункту 1 пункту 292.1 статті 292 ПК України та повинні були бути включені до декларацій останнього, є помилковим.
За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що   Управлінням безпідставно збільшено ФОП ОСОБА_1 грошове зобов`язання з єдиного податку з фізичних осіб на 65 727,70 грн., з яких: 59 752,45 грн. – за основним зобов`язанням і 5 975,25 грн. – за штрафними (фінансовими) санкціями, на підставі податкового повідомлення-рішення від 26.09.2022 № 005171/06-30-211-06, у зв`язку із чим позовні вимоги про визнання його протиправним і скасування підлягають задоволенню.
Надаючи правову оцінку податковому повідомленню-рішенню № 005170/06-30-04-06, колегія суддів вказує на таке.
Вказаним рішенням, до позивача  застосовано штрафні (фінансових) санкції в сумі 1 020,00 грн. відповідно до пункту 121.1 статті 121 ПК України у зв`язку із неподанням ним для проведення документальної перевірки Книги обліку доходів платників єдиного податку І та ІІ груп та платників єдиного податку ІІІ групи, які не є платниками податку на додану вартість, первинних та інших документів, які використовувались в податковому обліку, і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, в тому числі єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.
При цьому, в акті перевірки контролюючий орган зазначає, що Підприємцю направлялись запити про надання документів, необхідних для проведення перевірки, від 14.09.2021 за №15787/6/06-30-07-11 та від 17.06.2022 за №6412/6/06-30-07-11, які однак повернулись поштовим оператором у зв`язку із закінченням терміну зберігання.
Так, пунктом 44.1 статті 44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, інформації, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
У разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в пункті 86.7 статті 86 цього Кодексу платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності (пункт 44.6 статті 44 ПК України).
За змістом пункту 85.2 статті 85 ПК України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.
В силу положень пункту 121.1 статті 121 ПК України незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 1020 гривень.
Разом з тим, відповідно до пунктів 42.1 та 42.2 статті 42 ПК України податкові повідомлення-рішення, податкові вимоги або інші документи з питань адміністрування податків, зборів, платежів, податкового контролю, у тому числі з питань проведення перевірок, звірок, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу і відображатися в електронному кабінеті.
Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
В описовій частині акту перевірки фактичним місцезнаходженням Підприємця податковий орган вказував: АДРЕСА_1 .
Така ж адреса позивача відображена й на копіях наявних в матеріалах справи поштових конвертів і рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення щодо надсилання Управлінням кореспонденції ФОП ОСОБА_1 , які повертались відправнику з відміткою відділення поштового зв`язку про закінчення терміну зберігання.
Проте, як зазначив позивач, органом місцевого самоврядування  здійснено зміну нумерації будинків по АДРЕСА_2 , внаслідок чого будинку АДРЕСА_3 (в якому зареєстровано місце проживання позивача) присвоєно № 18. 
Колегія суддів погоджується з доводами позивача в тій частині, що дана обставина є загальновідомою і відповідач, як суб`єкт владних повноважень, повинен був бути обізнаний про такі зміни.  
Крім того, в матеріалах справи наявна копія податкової декларації платника єдиного податку – фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за 2017 рік (разом із квитанцією №2 про її прийняття), в якій податковою адресою цього платника зазначено: АДРЕСА_4 .
Отже, принаймні після подання позивачем на початку 2018 року цієї декларації ГУ ДПС достеменно було обізнане про його дійсну адресу.
Водночас, як обгрунтовано зазначено судом першої інстанції,  в даному випадку приписи пункту 70.7 статті 70 ПК України, які покладають на фізичних осіб-платників податків обов`язок подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки зміна даних Підприємця мала місце не за результатами його власних дій, а у зв`язку із прийняттям суб`єктом владних повноважень (органом місцевого самоврядування) управлінського рішення, яке підлягало офіційному оприлюдненню.
Пунктом 109.1 статті 109 ПК України передбачено, що податковим правопорушенням є протиправне, винне (у випадках, прямо передбачених цим Кодексом) діяння (дія чи бездіяльність) платника податку (в тому числі осіб, прирівняних до нього), контролюючих органів та/або їх посадових (службових) осіб, інших суб`єктів у випадках, прямо передбачених цим Кодексом.
Діяння вважаються вчиненими умисно, якщо існують доведені контролюючим органом обставини, які свідчать, що платник податків удавано, цілеспрямовано створив умови, які не можуть мати іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
При цьому, відповідно до сталої практики Верховного Суду повинен існувати чіткий причинно-наслідковий зв`язок між тим, що платник податків мав можливість дотримуватись правил та норм, за порушення яких ПК України передбачена відповідальність, та тим, що він не вжив достатніх заходів для такого дотримання.
Підсумувавши наведене вище в сукупності, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що за відсутності доказів належного повідомлення ФОП ОСОБА_1 про проведення перевірки та необхідність подання документів Управлінням безпідставно застосовано до нього штрафні (фінансові) санкції в сумі 1 020,00 грн. відповідно до податкового повідомлення-рішення № 005170/06-30-04-06 від 26.09.2022, внаслідок чого позовні вимоги про визнання його протиправним і скасування також підлягають задоволенню.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2024 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Граб Л.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Матохнюк Д.Б.    Сторчак В. Ю.