ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року	Львів	Справа № 380/14695/23 пров. № А/857/14428/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Ільчишин Н.В., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Кулі Володимира Сергійовича на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року (ухвалене головуючим-суддею Костецьким Н.В., час проголошення рішення 14 год 42 хв у м. Львові, повний текст судового рішення складено 10 травня 2024 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та скасування наказу,

                                                        в с т а н о в и в :

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - в/ч НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ командира в/ч НОМЕР_1 №467-ОД від 11.02.2023 про результати службового розслідування, для встановлення причин та умов відмови від виконання бойового наказу командира в/ч НОМЕР_1 №5 від 30.01.2023 солдатом ОСОБА_2 , визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень в частині неналежного проведення службового розслідування, для встановлення причин та умов відмови від виконання бойового наказу командира в/ч НОМЕР_1 №5 від 30.01.2023 солдатом ОСОБА_2 .
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01.05.2024 у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача Куля В.С. подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що 31.01.2023 командиром 2-го стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 лейтенантом ОСОБА_3 у АДРЕСА_1 було доведено до особового складу бойовий наказ №5 від 30.01.2023 про вибуття в район виконання завдань з 01.02.2023. Після отримання бойового розпорядження позивач повідомив, що внаслідок неналежного стану здоров`я, він не зможе виконати даний наказ та його одразу затримали військовослужбовці військової служби правопорядку (далі - ВСП), а командирам не дали можливості відібрати пояснення, щодо причин відмови виконати наказ. У подальшому було проведене службове розслідування, яке є необ`єктивним та спричинило видання протиправного наказу. Апелянт вважає нерелевантним правовий висновок Верховного Суду, що викладений у постанові від 28.02.2020 по справі №826/16420/18, оскільки суд першої інстанції не взяв до уваги, що у тій справі позивачу було відомо про проведення стосовно нього службового розслідування. Суд першої інстанції не вірно встановив, що позивач був ознайомлений під підпис з наказом 30.01.2023, оскільки саме 31.01.2023 позивачу не зачитували бойовий наказ, не запитували, чи він з ним згідний, а військовослужбовці були ознайомлені зі змістом наказу. Проте, зачитування його відбулось 01.02.2023 на шикуванні, де ставилось запитання, чи всі згодні його виконати. На що позивач доповів в усній формі про неспроможність виконати наказ з огляду на стан здоров`я. Апелянт вказує, що рапорт було підготовлено, проте, внаслідок дій ВСП позивач не встиг його подати. Додатково вказує на те, що психологічний стан позивача не дозволяв йому виконувати бойовий наказ з огляду на те, що його побили інші військовослужбовці в/ч, нанісши йому травми легкої ступені тяжкості, про що позивач зазначав у додаткових поясненнях до суду та додавав висновок експерта №170е/18. Щодо висновків суду із посиланням на те, що дотримання процедури не є важливим і ні на що не вплинуло, представник позивача зазначає, що чинним законодавством передбачено чітку процедуру проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців та передбачено гарантовані їм права, задля належного проведення такого розслідування та запобіганню необґрунтованому рішенню. Зокрема, право знати про підстави проведення службового розслідування, що прямо впливає на можливість ефективно реалізувати своє право на захист чи то самостійно, чи за допомогою правничої допомоги, яке передбачене Конституцією України. При цьому, у даній ситуації, відповідач не повідомляв позивача про службове розслідування, чи можливість надати пояснення, додаткові документи тощо, що спричинило прийняття завідомо не справедливого рішення, яке було оформлено наказом. При цьому, про службове розслідування та його результати вдалося дізнатися виключно з адвокатського запиту, а до його подання не було жодного повідомлення про проведення службового розслідування.
У відзиві на апеляційну скаргу представниця відповідача Переходень О.О. просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного
З матеріалів справи видно, що військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 був призваний на військову службу 02.06.2022 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
На підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) №196 позивача з 19.07.2022 зараховано до списків особового складу частини на посаду стрільця-санітара.
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 №346-АД від 03.02.2023 “Про призначення службового розслідування для з`ясування причин та умов відмови від виконання бойового наказу №5 від 30.01.2023 солдата ОСОБА_1 ” доручено тимчасово виконуючому обов`язки командира НОМЕР_2 стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 лейтенанту ОСОБА_3 провести службове розслідування для з`ясування причин та умов відмови від виконання бойового наказу №5 від 30.01.2023 солдата ОСОБА_1 . Підставою для прийняття вказаного наказу стало надходження 01.02.2023 на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 рапорту командира НОМЕР_2 стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 лейтенанту ОСОБА_3 про відмову ОСОБА_1 вибувати до району виконання завдань згідно бойового наказу №5 від 30.01.2023.
За результатами проведеного службового розслідування, т.в.о. 2 стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 лейтенантом ОСОБА_3 складено акт №9564 від 11.02.2023
В ході проведеного службового розслідування встановлено, що 31.01.2023, під час ранкової перевірки особового складу батальйону, тимчасово виконуючим обов`язки командира НОМЕР_2 стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 лейтенантом ОСОБА_3 було доведено до особового складу НОМЕР_2 стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 , які знаходяться в пункті постійної дислокації у АДРЕСА_1 бойовий наказ №5 від 30.01.2023, згідно з яким, зазначені у цьому наказі військовослужбовці мали вибути з пункту постійної дислокації в район виконання завдань 01.02.2023. До військовослужбовців було доведено час та місце збору особового складу, якого стосується вищезазначений наказ. Про ознайомлення з вищезазначеним наказом військовослужбовці, яких стосувався наказ, засвідчили своїми особистими підписами у додатку до наказу.
Судом встановлено, що о 10 год 01.02.2023, під час шикування особового складу в/ч НОМЕР_1 , який, згідно вищезазначеного бойового наказу, мав виїхати в район виконання завдань, стрілець-санітар 3 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 6 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 повідомив, що відмовляється виконати бойовий наказ №5 від 30.01.2023, стосовно вибуття до району виконання завдань, посилаючись на поганий стан здоров`я.
Взяти письмове пояснення, відповідно до Методичних рекомендацій щодо проведення службового розслідування (перевірок), затверджених Головнокомандувачем Збройних Сил України, у солдата ОСОБА_1 не вдалось, оскільки його одразу, на плацу в/ч НОМЕР_1 затримали військовослужбовці ВСП. На даний час до солдата ОСОБА_1 , згідно ухвали Личаківського районного суду м. Львова застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави. Строк дії ухвали становить шістдесят днів.
Проведеним службовим розслідуванням також встановлено, що солдат ОСОБА_1 самовільно залишав місце служби терміном більше 10 діб (в районі виконання завдань), де даний військовослужбовець перебував у складі НОМЕР_2 стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 . Стосовно даного випадку проводилось службове розслідування. Матеріали даного розслідування готуються до передачі до Державного бюро розслідувань, яке знаходиться за адресою : Донецька область, місто Краматорськ, вулиця Героїв України, 21, для надання правової оцінки діям солдата ОСОБА_1 та встановлення ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України. Вдруге солдат ОСОБА_1 самовільно залишив місце служби з 25 по 30 січня 2023 року (лікувався у багатопрофільній лікарні інтенсивного лікування міста Костянтинівка Донецької області, а насправді у вищезазначеному лікувальному закладі був відсутній і в пункт постійної дислокації у в/ч НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 , куди мав повернутись після виписки із даного медичного закладу не повернувся). По даному випадку, згідно наказу командира в/ч НОМЕР_1 №243-АД від 25.01.2023 призначено службове розслідування. Дане розслідування триває.
Згідно медичної характеристики, солдат ОСОБА_1 , за період служби у в/ч НОМЕР_1 за медичною допомогою в медичну роту в/ч НОМЕР_1 в пункті постійної дислокації у АДРЕСА_1 не звертався. В період вчинення правопорушення (01.02.2023) у книзі запису хворих 2 стрілецького батальйону відсутні записи про звільнення від виконання посадових обов`язків даного військовослужбовця, хворобу, тощо.
Службовим розслідуванням встановлено, що стрілець-санітар 3 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 6 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 , з метою ухилитись від обов`язків військової служби, 01.02.2023 не виконав бойовий наказ; в діях солдата ОСОБА_1 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 “Непокора”, ст.403 “Невиконання наказу” КК України.
Причиною правопорушення, відповідно до акту службового розслідування, є порушення вимог ст.ст.11, 12. 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1, 3, 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, що проявилось невиконанням бойового наказу з боку ОСОБА_1 .
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 №467-ОД від 11.02.2023 “Про результати службового розслідування для встановлення причин та умов відмови від виконання бойового наказу командира в/ч НОМЕР_1 №5 від 30.01.2023 солдата ОСОБА_1 ” за порушення військової дисципліни та неналежне виконання службових обов`язків, а саме за порушення ст.ст.9, 11, 12, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999, ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, на підставі ст.92 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.55 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п.“в” ст.48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, стрільця-санітара 3 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 6 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення “Сувора догана”. Крім цього, вказаним наказом позивача позбавлено виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” за лютий 2023 року в повному обсязі.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо неналежного проведення службового розслідування та протиправним оспорюваний наказ, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимолг, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені з матеріалів справи обставини, вказують на недотримання позивачем військової дисципліни та обов`язків служби, закріплених нормами Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Зважаючи на встановлені обставини, враховуючи, що військова дисципліна ґрунтується, зокрема, на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, бездоганного і неухильного додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України, суд дійшов висновку, що відповідач правомірно притягнув позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді суворої догани із позбавленням додаткової грошової винагороди за лютий 2023 року, оскільки в діях позивача наявний склад дисциплінарного правопорушення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України “Про військовий обов`язок і військову службу” №2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон №2232).
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №2232, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно ч.4 ст.2 Закону №2232, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.14 Закону №2232, виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який затверджений Законом України Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ).
Згідно ст.ст. 1, 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ, військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця : додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Органом державної військової та виконавчої влади на місцях у системі Збройних Сил України є командири (начальники) військових частин (установ, організацій), яким Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України №548-XIV від 24.03.1999 (далі - Статут ВС ЗСУ), надано повноваження органу виконавчої влади в системі Міністерства оборони України.
Статут ВС ЗСУ визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців ЗСУ і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.
Відповідно до ст.26 Статуту ВС ЗСУ, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України “Про оборону України” дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Згідно ч.4 ст.24 Закону №2232, військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби : 1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять); 2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; 3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника); 4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою; 5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
Відповідно до ч.2 ст.24 Закону №2232, військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством. Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються. Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців. Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань. Військовослужбовці, військову службу яким призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до пункту "г" частини другої, пункту "г" частини третьої, підпункту "д" пункту 1, підпункту "в" пункту 2 частини четвертої, підпунктів "е" пунктів 1 і 2, підпункту "в" пункту 3 частини п`ятої та підпункту "е" пункту 1, підпункту "д" пункту 2, підпункту "в" пункту 3 частини шостої статті 26 цього Закону, крім військовослужбовців, яким вироком суду визначено міру покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні. Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.
Статтею 45 Дисциплінарного статуту визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Згідно ст.48 Дисциплінарного статуту, на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення : а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).
Відповідно до статей 83 - 86 Дисциплінарного статуту, на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення. Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини. Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу. Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби. Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів) визначає Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України №608 від 21.11.2017, зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 13.12.2017 за №1503/31371 (далі - Порядок).
Згідно п. 2 розд.І Порядку, виконавською дисципліною є належне, своєчасне та якісне виконання військовослужбовцями функціональних обов`язків (посадових інструкцій), наказів Міністерства оборони України, доручень, рішень, планів, програм, які затверджуються в органах військового управління або надходять для виконання до Міністерства оборони України або інших органів військового управління (військових частин).
Службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.
Відповідно до п. 1 розд. ІІ Порядку, службове розслідування може призначатися у разі : невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду; невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань; неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті; дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця; втрати або викрадення зброї чи боєприпасів; порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки; недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів; внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення; повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення; вчинення корупційного злочину або правопорушення, пов`язаного з корупцією; скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи; надходження повідомлення (у тому числі анонімного) щодо порушення вимог Закону України Про запобігання корупції, а наведена в ньому інформація стосується конкретної особи, містить фактичні дані, які можуть бути перевірені.
Службове розслідування може проводитися також в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.
Згідно п.3 розд.ІІ Порядку, службове розслідування проводиться для встановлення : неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення.
Відповідно до абз.1 п.1 Розділу III Порядку, рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.
Згідно п.3 розд. IV Порядку, військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.
Відповідно до п.1-4 розділу V Порядку, за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
У вступній частині акта службового розслідування зазначаються підстави призначення та проведення службового розслідування. В описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення. У резолютивній частині акта службового розслідування зазначаються: висновки службового розслідування; пропозиції щодо притягнення винної особи (винних осіб) до відповідальності; інші заходи, спрямовані на усунення причин та умов, що призвели до правопорушення, які пропонується здійснити.
Відповідно до п.2 розд.VI Порядку, за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.
Згідно п.3 розд.VІ Порядку, якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк.
Відповідно до ст.97 Дисциплінарного статуту, про накладені дисциплінарні стягнення військовослужбовцям може бути оголошено особисто, у письмовому наказі (розпорядженні), на нараді чи перед строєм військовослужбовців, які мають військові звання (обіймають посади) не нижче за військове звання (посаду) військовослужбовця, який вчинив правопорушення.
Статтею 98 Дисциплінарного статуту передбачено, що під час оголошення дисциплінарного стягнення до відома військовослужбовця доводять, в чому полягає порушення ним військової дисципліни чи громадського порядку.
Статтею 92 Дисциплінарного статуту визначено, що якщо командир за тяжкістю вчиненого підлеглим правопорушення визнає надану йому дисциплінарну владу недостатньою для притягнення до дисциплінарної відповідальності військовослужбовця, він порушує клопотання про накладення стягнення на винну особу владою старшого командира.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач відмовився виконати бойовий наказ, який полягав у тому, що позивач у складі групи військовослужбовців мав вибути в район виконання завдань з 01.02.2023. Отже, факт непокори, а саме невиконання бойового наказу №5 від 30.01.2023, достовірно встановлений в ході службового розслідування. 
Судом встановлено, що під час ранкової перевірки особового складу батальйону, т.в.о. командира НОМЕР_2 стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 лейтенантом ОСОБА_3 було доведено до особового складу НОМЕР_2 стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 , які знаходяться в пункті постійної дислокації у АДРЕСА_1 бойовий наказ командира в/ч НОМЕР_1 №5 від 30.01.2023, згідно з яким, зазначені у цьому наказі військовослужбовці мали вибути з пункту постійної дислокації в район виконання завдань 01.02.2023. До військовослужбовців було доведено час та місце збору особового складу, якого стосується вищезазначений наказ. 
Бойовий наказ командира в/ч НОМЕР_1 №5 від 30.01.2023 щодо вибуття з пункту постійної дислокації в район виконання завдань було доведено під час ранкової перевірки особового складу батальйону, тимчасово виконуючим обов`язки командира НОМЕР_2 стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 лейтенантом ОСОБА_3 . 
За результатами проведеного службового розслідування було встановлено факт невиконання бойового наказу командира в/ч НОМЕР_1 №5 від 30.01.2023 щодо вибуття в район зосередження підрозділів в/ч НОМЕР_1 для виконання завдань за призначеннями військовослужбовцями в/ч НОМЕР_1 без поважних на це причини солдатом ОСОБА_1 .. Вказаний факт також підтверджує позивач та в обґрунтування невиконання бойового наказу вказує причину неналежний стан здоров`я.
Представник позивача Куля В.С. посилається на те, що позивач не був спроможним виконувати покладені на нього обов`язки військової служби, оскільки у нього були проблеми із здоров`ям, а саме : перелом кісток носу, забій повіки та навколоочноямкової ділянки, струс головного мозку, забій грудної клітини, забій нижньої частини спини та таза”, що підтверджується Медичною карткою первинної допомоги за формою 100 та Випискою з медичної картки стаціонарного хворого №1061, виданою Комунальним некомерційним підприємством “Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги” Дніпровської міської ради.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що виписка з медичної картки стаціонарного хворого №1061, видана 17.01.2023 Комунальним некомерційним підприємством “Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги”, а Медична картка первинної допомоги за формою 100 в13.01.2023 лікарем ПХГ м. Краматорськ.
Також як видно з матеріалів справи, солдат ОСОБА_1 самовільно залишив місце служби ввечері 13.01.2023, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я та 30.01.2023 повернувся після самовільного залишення місця служби. 
При цьому, свою відсутність ОСОБА_1 пояснив тим, що 13.01.2023 близько 23:00 год. він погано себе почував, але його ніхто не хотів відправляти на лікування. Саме тому він викликав швидку медичну допомогу та вибув до Багатопрофільної лікарні інтенсивного лікування м. Краматорськ Донецької області. По прибуттю у лікарню у позивача не було знайдено жодних захворювань, проте позивач з цим не погодився та вирішив звернутись до інших лікувальних закладів. В період з 15.01.2023 по 28.01.2023 позивач намагався звертатись до різних лікувальних закладів, однак його не приймали у зв`язку з відсутністю захворювання. Саме тому 30.01.2023 позивач прибув до в/ч НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 , щоб йому видали направлення на лікування. 
Проте, колегія суддів зазначає, що підтверджуючих документів про захворювання у позивача не було.
Також, вказане підтверджується відомостями акту службового розслідування від 02.03.2023 та особистими поясненнями позивача, наданими 30.01.2023 в ході проведення службового розслідування за фактом його відсутності на службі.
Аналізуючи вищенаведене, суд першої інстанції слушно зауважив, що про погіршення стану здоров`я позивачу було відомо як на момент його ознайомлення 30.01.2023 під підпис із бойовим наказом №5 від 30.01.2023, так і на момент шикування особового складу в/ч НОМЕР_1 01.02.2023 перед відправленням в район виконання завдань.
Вказане підтверджується випискою з медичної картки стаціонарного хворого №1061, виданою 17.01.2023 Комунальним некомерційним підприємством “Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги” та медичною карткою первинної допомоги за формою 100, виданою 13.01.2023 лікарем ПХГ м. Краматорськ.
Більше того, як видно з медичної характеристики від 01.02.2023, виданої т.в.о. начальника медичної служби в/ч НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_1 з часу прибуття в частину за медичною допомогою не звертався. При першому медичному обстеженні скарг на стан здоров`я не пред`являв. Документів, підтверджуючих хворобливий стан не надав.   
На думку колегії суддів, сам факт незадовільного фізичного стану не може бути підставою для невиконання бойового наказу.
Згідно ст.254 Статуту внутрішньої служби, військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.
Відповідно п.2.1.6. Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України №124 від 07.04.2017, рапорт (заява) письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Згідно п.115 Закону України “Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України”, вимоги до звернення військовослужбовця, порядок розгляду пропозицій, заяв та скарг, строки розгляду, права військовослужбовця під час розгляду заяви чи скарги, обов`язки командирів, органів військового управління щодо розгляду звернень військовослужбовців регулюються законодавством України про звернення громадян, нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Відповідно до ст.20 Закону України “Про звернення громадян”, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення.
Згідно п.117 Дисциплінарного статуту ЗСУ, пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді. Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Проте, позивач 30.01.2023, після ознайомлення з бойовим наказом, не звертався до безпосереднього керівника із рапортом щодо стану свого здоров`я. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що передбачене п.3 р.IV Порядком право військовослужбовця, стосовно якого проводиться службове розслідування, бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування, не передбачає дотримання окремої певної процедури щодо ознайомлення з визначеним цим Порядком переліком прав та обов`язків.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 28.02.2020 по справі №826/16420/18.
Щодо не отримання пояснень від позивача в рамках проведення службового розслідування, то як встановлено зі змісту акту службового розслідування від 11.02.2023, отримати від позивача пояснення було неможливим, оскільки 01.02.2023 після повідомлення ним про неможливість виконання бойового наказу його одразу на плацу в/ч НОМЕР_1 затримали військовослужбовці ВСП у зв`язку із застосуванням до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою згідно ухвали Личаківського районного суду м. Львова.
При цьому, колегія суддів зазначає, що надання пояснень військовослужбовцем є лише одним з джерел отримання інформації, необхідної для встановлення обставин в межах службового розслідування, однак відсутність таких не перешкоджає проведенню службового розслідування та, за умови дотримання вимог щодо всебічності, повноти, своєчасності та об`єктивності проведення службового розслідування, притягненню військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, а тому відсутність пояснень позивача не вплинуло на повноту, об`єктивність висновків службового розслідування та не спростовує факту недотримання позивачем військової дисципліни та обов`язків служби, закріплених нормами ст.ст.11, 12, 16, 49, 127, 128 Статуту ВС ЗСУ та ст.ст.1, 3, 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ.
Крім того, колегія суддів зазначає, що позивачу було надано примірник акту службового розслідування у відповідь на адвокатський запит його представника за №17-02-23/6 від 17.02.2023, тоді як вказане положення не передбачає безумовного надання примірнику акту під розписку військовослужбовцю, щодо якого проведено службове розслідування, за відсутності відповідного звернення.
Дисциплінарним статутом ЗСУ визначено можливість реагування керівним складом на військовослужбовця за фактичне невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку.
В разі виникнення таких обставин командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Інститут дисциплінарної відповідальності є самостійним інститутом права, що підтверджується наявністю окремих ознак правового інституту, а саме : однорідність фактичного змісту; юридична єдність (комплексність) норм; законодавча відособленість.
Дисциплінарна відповідальність, як самостійний вид юридичної відповідальності, є елементом у структурі правової системи країни та важливим чинником забезпечення дисципліни та правопорядку.
Дисциплінарний проступок, в контексті дисциплінарної відповідальності, можливо охарактеризувати як протиправну дію чи бездіяльність службовця, що порушує встановлений порядок виконання своїх обов`язків, встановлені вимоги до військової дисципліни або громадського порядку.
Дисциплінарне стягнення є мірою відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку, яке лежить у колі дискреційних повноважень суб`єкта, відповідального та зацікавленого у дотриманні службовцем відповідних вимог дисципліни. Дисциплінарне стягнення виступає результатом карного процесу уповноваженої на це особи, що несе в собі наслідки особистого немайнового та майнового характеру.
Такі стягнення виражаються у вигляді негативної оцінки до певної події та засудженні поведінки службовця, вину та причетність якого буде належним чином встановлено.
Відтак, заходи реагування у виді дисциплінарного стягнення є результатом встановлення істини у певній події, яка порушує вимоги дисципліни або належності виконання покладених на особу обов`язків з проходження служби.
Такі заходи мають на меті попередити особу про необхідність дотримання встановлених до неї вимог, а також про можливість застосування більш суворого дисциплінарного стягнення у випадку повторних порушень дисципліни, що повинно спонукати службовця належним чином виконувати свої обов`язки та попередити, що усі наступні порушення не будуть залишені поза увагою.
Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” визначено, що військовослужбовцям Збройних Сил України, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів - розмір додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Згідно п.9.7 рішення Міністра оборони України №248/1217 від 07.03.2022 та п.10 телеграми Міністра оборони України №248/1298 від 25.03.2022, з метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022, до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень або 30000 гривень не включати військовослужбовців, які відмовились виконувати бойові накази (розпорядження) за місяць, у якому здійснено таке порушення.
Відповідно до п.9.4 окремого доручення Міністра оборони України №912/св/29 від 23.06.2022, виданого з метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022, до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 або 30000 гривень не включались військовослужбовців, які відмовились виконувати бойові накази (розпорядження) – за місяць, у якому здійснено таке порушення, оголошене наказом командира (начальника).
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач правомірно притягнув позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді суворої догани із позбавленням додаткової грошової винагороди за лютий 2023 року, оскільки в діях позивача наявний склад дисциплінарного правопорушення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006).
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.1 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Кулі Володимира Сергійовича залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року по справі №380/14695/23 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	С. М. Шевчук