ОКРЕМА ДУМКА
суддів Великої Палати Верховного Суду Воробйової І. А., Губської О. А. 
на постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23)
за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця», від імені якого діє регіональна філія «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», до Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області від 28 січня 2011 року № 10 та державного акта на право власності на земельну ділянку
за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця», від імені якого діє регіональна філія «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 грудня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19 вересня 2022 року
1.                 За обставинами цієї справи між сторонами існує спір, який стосується визнання недійсним права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, якою вона користувалася та володіла протягом багатьох років (з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства), з тієї підстави, що до складу цієї земельної ділянки (площею 0,1259 га) входить земельна ділянка (площею 0,0974 га), яка знаходилася в охоронній зоні залізниці, а отже, не могла бути переданою у приватну власність.
2.                 Звернувшись до суду з позовом, Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») посилалось на те, що рішення Кам`янка-Бузької міської ради від 28 січня 2011 року № 10, за яким ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,1259 га, суперечить вимогам земельного законодавства та законодавства про залізничний транспорт, оскільки частина земельної ділянки площею 0,0974 га, яка надана у приватну власність ОСОБА_1 , накладається на земельну ділянку смуги відведення залізничного транспорту, що перебуває у постійному користуванні залізниці.
3.                 АТ «Українська залізниця» посилалося на порушення своїх прав на користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху.
4.                 Позовні вимоги у цій справі про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі земельної ділянки у власність та виданого на його підставі державного акта на землю пред`явлено до особи, якій первісно виділено земельну ділянку, подальше відчуження ділянки не відбувалось, а відповідач ОСОБА_1 є її першим і останнім набувачем.
5.            У справі установлено, що АТ «Українська залізниця» є правомірним володільцем земельних ділянок, наданих їй для потреб організації транспортного сполучення. Будучи правомірним володільцем та користувачем (титульним володільцем) земельних ділянок залізничного транспорту, АТ «Укрзалізниця» вправі вимагати надання судового захисту такому праву нарівні з власником, а також із застосуванням тих способів захисту, які законом надано власнику такого майна.
6.                 Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції констатував обґрунтованість позовних вимог про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки у власність та виданого їй на підставі цього рішення державного акта про право власності на землю, проте відмовив у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності.
7.            Апеляційний суд змінив рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог та відмовив у позові з підстав обрання позивачем неналежного (неефективного) способу захисту прав. Тобто дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не може привести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача (у разі його наявності).
8.            Ухвалою від 21 червня 2023 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду передала справу на розгляд Великої Палати Верховного суду, як таку, що містить виключну правову проблему, зокрема для вирішення питання, який спосіб захисту прав АТ «Українська залізниця» у подібних правовідносинах є належним, зокрема чи є належним (ефективним) способом захисту вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування у спорах за позовом АТ «Українська залізниця» як користувача земельними ділянками залізничного транспорту до власників земельних ділянок, які отримали у приватну власність земельну ділянку на підставі рішення органу місцевого самоврядування, до складу якої увійшла земельна ділянка залізничного транспорту.
9.                 Постановою Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року касаційну скаргу АТ «Українська залізниця» залишено без задоволення. Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 грудня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19 вересня 2022 року залишено без змін. 
10.        Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у цій категорії справ належним способом захисту є віндикаційний позов.
11.            У своїх висновках керувалась тим, що АТ «Українська залізниця» та  ОСОБА_1 не мають між собою договірних відносин стосовно спірної земельної ділянки, що зумовлює речово-правовий характер правовідносин. Зазначене зумовлює використання відповідних способів захисту. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. Витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0,1259 га, а тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці.
12.        Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків про неналежність та неефективність у спірних правовідносинах вимог про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування виходячи з того, що оскаржуване рішення Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області вичерпало свою дію виконанням, а визнання цього рішення недійсним не поновить порушене право володіння АТ «Українська залізниця». У такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування, відповідно до якого відповідачу було передано частину земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці. Натомість суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування в мотивувальній частині судового рішення. Отже, у справі, що переглядається, позивач обрав спосіб захисту порушеного права, який є неналежним та неефективним. Натомість належним способом захисту є віндикаційний позов.
13.            З висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року, не погоджуємось, у зв`язку із чим відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) викладаємо окрему думку, керуючись такими міркуваннями.
Щодо вимоги про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування як способу захисту у спірних правовідносинах
14.        Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
15.        Так, статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
16.        Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
17.        Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
18.        Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
19.        Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
20.        У питанні, чи є належним у цій справі обраний позивачем спосіб захисту, слід враховувати таке. 
21.        Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді [статті 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)]. 
22.        Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором (пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17).
23.        Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів обумовлено в статті 16 ЦК України.
24.        При цьому частина третя статті 16 ЦК України передбачає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
25.        Захист земельних прав - це передбачені законом способи охорони цих прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
26.        Як способи захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи правоохоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту земельних прав наведено в частині третій статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України). Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним частиною третьою статті 152 ЗК України, або ж іншим способом, який передбачено законом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, пункти 5.4-5.6).
27.        Тобто способи захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи захисту цивільного права чи інтересу мають бути доступними та ефективними [постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15 (пункт 14) та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункт 40)].
28.            У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права й обов`язки безпосередньо виникають, зокрема, з актів органів місцевого самоврядування (частина четверта статті 11 ЦК України). Отже, рішення цих органів можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.
29.        Серед способів захисту порушених прав та інтересів законодавець у пункті 10 частини другої статті 16 ЦК України розрізняє визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади.
30.        За змістом статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших передбачених законом способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку.
31.        Відповідно до частин другої, третьої цієї ж статті власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 
32.        У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).
33.        Статтею 21 ЦК України установлено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
34.        Зміст наведених правових норм свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено законом.
35.        У пункті 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 викладено висновок, що відновленням становища, яке існувало до порушення, є також визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування. На підставі оскаржуваного рішення селищної ради було здійснено державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, а отже, вимоги про визнання оспорюваного рішення недійсним як окремий спосіб захисту поновлення порушених прав можуть бути предметом розгляду в судах. 
36.        Зазначений висновок може застосовуватись і до правовідносин, у яких земельна ділянка залізничного транспорту протиправно передана органом місцевого самоврядування з державної власності у приватну власність, якщо не відбулося її подальшого відчуження.
37.            Таким чином, коли прийняття органом місцевого самоврядування ненормативного акта породжує виникнення правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів у сфері земельних правовідносин, тобто є підставою виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків фізичних чи юридичних осіб, то у такому разі вимога про визнання рішення недійсним (стаття 152 ЗК України) може розглядатись як спосіб захисту порушеного цивільного права, якщо фактично підставою пред`явлення позовної вимоги є оспорювання прав особи, що виникли в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.
38.        Визнання судом недійсним рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки, частина якої відноситься до земель залізничного транспорту, у власність фізичній особі має наслідком недійсність документів, що посвідчують відповідне право на спірне майно.
39.        Таким чином, спосіб судового захисту шляхом визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність, про який заявлено у цій справі та який прямо передбачений законом, зокрема пунктом «г» частини третьої статті 152 ЗК України, є належним при оспорюванні в судовому порядку права власності особи, що виникло в результаті та після реалізації такого рішення суб`єкта владних повноважень. Задоволення цих вимог, які за своїм змістом є вимогами про визнання недійсним права власності відповідача на землю, може привести до поновлення порушеного права позивача як титульного володільця земель залізничного транспорту і на захист якого він звернувся до суду, оскільки фактично спрямовано на відновлення становища, яке існувало до порушення.
40.        Як «ефективний» слід розуміти такий засіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права. Лише особа, право якої порушене, може визначати, чи відповідає спосіб захисту її інтересам. При цьому суд не має вирішувати замість позивача, з яким саме позовом йому слід звертатись до суду, щоб захист його прав був реальним та ефективним, не може визнавати неефективним спосіб захисту, передбачений законом, якщо особа, право якої порушене, вважає, що він відповідає її інтересам.Протилежне розуміння цих положень не узгоджувалося б із принципом диспозитивності, передбаченим статтею 2 ЦПК України. Обрання того чи іншого способу захисту залежить від розсуду позивача. Наявність сумнівів щодо перспектив успіху конкретного засобу правового захисту, який передбачений законом та відповідає природі порушеного права, характеру допущеного порушення та наслідкам, які спричинило порушення, не може бути підставою для відмови від його використання, зокрема з тих міркувань, що спосіб захисту, про який просить позивач, є менш ефективним, ніж інший. 
41.        Неналежність обраного позивачем способу захисту порушених прав може бути підставою для відмови у задоволенні пред`явлених вимог за умов, коли такий спосіб взагалі не передбачений законом або йому суперечить, не відповідає змісту порушеного права, на захист якого цей спосіб спрямовано, та не приводить до відновлення порушеного права тощо. 
42.        Проте якщо позивач просить про спосіб захисту, який прямо передбачений законом, хоча і не є єдиним способом захисту таких прав, проте відновить порушене право, на захист якого він спрямований, то наявність сумнівів щодо можливих перспектив успіху конкретного засобу правового захисту, який не є очевидно марним, не може бути підставою для відмови від його використання (див. рішення Європейського суду з прав людини у справах «Акдівар та інші проти Туреччини», § 71, від 16 вересня 1996 року, «Красуський проти Польщі», від 14 вересня 2005 року, §§ 69-73, і «Скоппола проти Італії», № 10249/03, § 70, від 17 вересня 2009 року, «Вучковіч та інші проти Сербії» від 25 березня 2014 року, § 74).
43.            Саме з таких висновків мала виходити Велика Палата Верховного Суду при вирішенні цієї справи.
44.            Проте Велика Палата Верховного Суду дійшла інших висновків та вважала неналежним (неефективним) обраний позивачем спосіб захисту з тих підстав, що оскаржуване рішення Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області вичерпало свою дію виконанням і визнання його недійсним не поновить порушене право володіння АТ «Українська залізниця». 
45.            На обґрунтування цих висновків, у пункті 78 постанови, як на усталену практику послалась на висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.67), від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21 (пункт 8.13), від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21 (пункт 180), від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18 (пункт 143), у яких зазначено, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням.
46.            Разом з тим висновки у пунктах постанов, на які здійснюється посилання Великою Палатою Верховного Суду, не є релевантними для цієї справи, а стосуються рішень органів місцевого самоврядування, які були виконані шляхом укладення відповідних договорів, переважно договорів оренди земельних ділянок. Тобто рішення органів самоврядування, мова про які йшла у цих постановах, були спрямовані на укладення договорів і вичерпували свою дію укладенням обумовленого у такому рішенні договору.
47.            Так, у пункті 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18 зазначено: «Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є  неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180)». Оскільки на підставі рішення Черкаської міської ради від 17 листопада 2016 року було укладено зміни до договору оренди землі, зазначене рішення в частині зобов`язання внести зміни до договору оренди землі вичерпало свою дію виконанням.
48.            Проте далі - у наступних пунктах 145-149 постанови від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що рішенням від 17 листопада 2016 року Черкаська міська рада не тільки доручила внести зміни до договору оренди землі, а й змінила цільове призначення земельних ділянок. Рішення органу місцевого самоврядування у частині зміни цільового призначення земельної ділянки не вичерпало своєї дії шляхом виконання (укладенням відповідного договору тощо). Зазначене рішення наразі є чинним та породжує відповідні правові наслідки, а отже, вимога про визнання його незаконним і скасування у відповідній частині є належною та ефективною.
49.            З наведеного вбачається, що висновок, на який посилається Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року, зокрема про те, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи,вирваний із контексту, а практика самої ж Великої Палати Верховного Суду свідчить про те, що рішення органу місцевого самоврядування, яке не вичерпало своєї дії шляхом виконання (укладенням відповідного договору тощо), є чинним та породжує відповідні правові наслідки, може оспорюватись з точки зору законності, а вимога про визнання його недійсним є належним самостійним способом захисту.
50.            У справі, яка переглядалася, позивач оспорював рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність, яке є єдиною правовою підставою набуття відповідачем земельної ділянки у власність, це рішення є чинним і продовжує існувати, породжує відповідні правові наслідки, на його підставі відповідачу оформлено правовстановлюючий акт - державний акт про право власності на земельну ділянку та здійснено державну реєстрацію права власності. Тобто у цій справі вимоги про визнання рішення органу місцевого самоврядування недійсним не могли розцінюватись як неналежні чи неефективні з посиланням на те, що це рішення вичерпало свою дію виконанням.
51.            Також у пункті 80 постанови, прийнятій у цій справі, Велика Палата Верховного Суду послалась на постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (пункт 109), від 08 серпня 2023 року у справі № 910/5880/21 (пункт 53), від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21 (пункт 181), у яких, зокрема, зазначено, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Тому суд, незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення.
52.            Проте такий висновок не застосовний до справи яка переглядалася, оскільки, зі змісту правовідносин і обставин кожної справи, в якій цей висновок був сформульований, вбачається, що він стосується тих випадків, коли спеціальні способи захисту права власності (віндикаційний, негаторний тощо) «поглинають» такий спосіб захисту прав як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке не є самостійною підставою виникнення у особи речових прав на земельну ділянку. 
53.            Суд може констатувати незаконність такого рішення в мотивувальній частині судового рішення, коли оцінка законності рішення органу місцевого самоврядування могла б вплинути на вирішення спору з іншими позовними вимогами (витребування, повернення земельної ділянки), проте таке рішення не визнано недійсним або таких вимог не заявлено. У вищевказаних висновках констатується неможливість відмови у задоволенні позову з цих підстав та необхідність перевірки законності і правомірності відповідного рішення органу місцевого самоврядування у мотивувальній частині судового рішення.
54.            У зазначених справах, на відміну від справи, яка переглядається, визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування не було заявлено як окремий спосіб захисту з метою відновлення становища, що існувало до порушення. У цих справах підлягали застосуванню інші способи захисту порушених прав власника, які не потребували визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, і для застосування цих способів захисту не було необхідним заявляти відповідну позовну вимогу про недійсність рішення.
55.            З урахуванням наведеного вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду дійшла помилкових висновків про те, що належним (ефективним) способом захисту у спірних правовідносинах є лише і виключно віндикаційний позов, а також що оспорюване у цій справі рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність вичерпало свою дію виконанням.
Щодо вирішення спору по суті 
56.            Узагальнюючи викладене у цій окремій думці, зокрема щодо належності обраного позивачем способу захисту прав, також вважаємо за необхідне зазначити, що окрім оцінки законодавчих засад визнання недійсним права власності на землю, а також способів правового захисту, які є застосовними у кожній конкретній ситуації, у спорах, пов`язаних із втручанням у майнові права, має оцінюватись, чи є таке втручання законним, чи переслідує воно загальний інтерес і чи є воно пропорційним. 
57.            Зазначене ґрунтується на вимогах Конвенції з прав людини і основоположних свобод та усталеної практики Європейського суду з прав людини. 
58.            Визнання права власності недійсним повинне не лише бути таким, що передбачене законом, і мати законну мету, але й потребує встановлювати справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав людини, тобто відповідати вимозі пропорційності. Цей обов`язковий баланс не буде дотриманий, якщо зацікавлена особа несе надмірний індивідуальний тягар.
59.            Дотримання принципу «пропорційності» оцінюється одночасно з додержанням принципу «належного урядування». 
60.            При скасуванні помилково наданих майнових прав принцип «належного урядування» може покладати на державні органи обов`язок діяти оперативно у виправленні їхньої помилки, а також потребувати виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам.
61.            Тобто при виправленні помилки держави має здійснюватись адекватна компенсація за втручання в майнові права відповідача, зокрема за позбавлення права власності на земельну ділянку або її частину. Така компенсація може полягати у виплаті грошових коштів або ж наданні іншого майна - на заміну того, якого особа позбавляється.
62.            Вилучення  майна без виплати суми, розумно пов`язаної з його вартістю, зазвичай становить непропорційне втручання, а повна відсутність компенсації може вважатися виправданою відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції лише за виняткових обставин.
63.            Вирішуючи цей спір, суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позову з підстав неналежності (неефективності) обраного позивачем способу захисту у спірних правовідносинах та не перевіряв в апеляційному порядку всіх установлених судом першої інстанції обставин і доказів, покладених в основу судового рішення, у тому числі не перевірив докази, якими підтверджується або спростовується факт накладення (перетину меж) земельних ділянок сторін та порушення їх землекористування (який, як правило, встановлюється за результатами проведення відповідної експертизи), а також що право власності відповідача дійсно створює перешкоди у функціонуванні залізниці.
64.            Апеляційний суд мав дати оцінку, якими доказами АТ «Українська залізниця» доводить факт накладення на землю смуги відведення залізниці, перевірити, яка саме земельна ділянка і в яких межах накладається на смугу відведення, тобто ідентифікована шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі. Без установлення факту накладення (перетину меж) земельних ділянок та установлення, що право власності відповідача створює перешкоди у здійсненні функціонування залізниці, немає підстав для висновків про необхідність судового захисту права, про який просить позивач у цій справі.
65.            Питання щодо відповідності заходу втручання у право сторони (відповідача) на мирне володіння спірною земельною ділянкою трьом критеріям сумісності такого втручання із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції могло бути вирішено саме апеляційним судом під час нового апеляційного розгляду справи за результатами перевірки всіх установлених судом першої інстанції обставин, доводів сторін і висновків суду щодо обґрунтованості вимог, підстав для відмови у їх задоволенні, зокрема щодо пропуску строку позовної давності.
66.            З урахуванням наведеного, за результатами касаційного розгляду цієї справи касаційну скаргу АТ «Українська залізниця» слід було задовольнити частково, постанову Львівського апеляційного суду від 19 вересня 2022 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (пункт 1 частини третьої, частина четверта статті 411 ЦПК України).
 
Судді:	 	І. А. Воробйова	
 	 	О. А. Губська