КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 757/40871/20                                                                            Головуючий у суді І інстанції: Українець В.В.
провадження №22-ц/824/1623/2025                                                       Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 січня 2025 року                                                                                            м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді: Сушко Л.П.,
суддів: Музичко С.Г., Олійника В.І.,
секретар судового засідання: Дуб С.І.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2020 року  ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь половину доходу, отриманого ОСОБА_1 від здачі в оренду спільного сумісного майна, в сумі 2 705 755,37 грн.
На обґрунтування позову зазначав, що з 04 лютого 1984 року по 25 жовтня 2019 року перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, у якому вони 20 жовтня 2001 року придбали нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .
02 листопада 2011 року ОСОБА_1 зареєструвалась як фізична особа-підприємець з метою здачі нерухомого майна в оренду.
Орендарями зазначеної нерухомості є ТОВ «Інтергума» та ПП «Хімтекс», керівником та засновником яких є ОСОБА_2 , що підтверджується договорами оренди, укладеними між ОСОБА_1 , ТОВ «Інтергума» та ПП «Хімтекс» у 2019 та 2020 роках.
З моменту розірвання шлюбу та по сьогоднішній день відповідач отримує плату від здачі в оренду зазначених нежитлових приміщень.
У зв`язку з тим, що майно, яке здається в оренду, перебуває у спільній сумісній власності колишнього подружжя, 17 серпня 2020 року він направив відповідачу вимогу про відшкодування половини орендної плати в сумі 758 930 грн, яка залишилась без виконання.
З огляду на наведене ОСОБА_2 просив позов задовольнити.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19 червня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частину доходу від здачі спільного майна в оренду в розмірі 2 071 809,58 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, 15 липня 2023 року ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.
Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що судом першої інстанції не враховано, що спірне майно перебуває у спільній сумісній власності подружжя, а не в спільній частковій власності, а тому позивач матиме право на отримання частини від доходу лише після виділу своєї частки у спільному майні, оскільки дохід отриманий нею після розірвання шлюбу за законом є її особистою приватною власністю і не підлягає поділу між колишнім подружжям.
Вказує також, що суд першої інстанції не звернув увагу, що орендарями спірного майна є юридичні особи, директором та співзасновником яких є саме позивач, а тому сторонами досягнуто згоди щодо порядку користування спільним майном та отримання доходу від здачі його в оренду особисто нею.
Зазначає, що суд першої інстанції не обґрунтував зменшення суми на суму єдиного податку, та не зменшення її на суму податку за землю, розташовану під об`єктом оренди.
03 жовтня 2023 року від представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 червня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 17 025,00 грн.
В подальшому, постановою Верховного Суду від 12 червня 2024 року постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд у вказаній постанові вказував на безпідставність висновки суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки частки у спільному сумісному майні сторін не визначалися, спір про поділ майна подружжя в судовому порядку ще не вирішений, оскільки нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 на час здачі його в оренду перебувало у спільній сумісній власності пожружжя без виділення часток або установлення порядку користування ним, а від здачі приміщення в оренду після розірвання шлюбу ОСОБА_1 отримувала дохід, який відповідно до ст. 58, 63 СК України належить кожному із подружжя в рівних частках.
Також Верховний Суд вважав помилковим висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для вирахування сплаченого ОСОБА_1 земельного податку при визначенні розміру доходу від здачі в оренду нерухомого майна, який підлягає поділу між сторонами.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивач як співвласник спільного сумісного майна подружжя має право на половину визначеної договорами орендної плати з вирахуванням єдиного податку фізичної особи-підприємця.
Однак такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Відповідно до частини першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Частки майна дружини та чоловіка у праві спільної сумісної власності подружжя є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Презумпцію спільної сумісної власності доходу колишньої дружини від здійснення підприємницької діяльності має спростовувати саме вона. У разі неспростування зазначеної презумпції дохід від здійснення підприємницької діяльності є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними.
Схожого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).
За змістом статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
Аналіз викладених норм права, дає підстави для висновку , якщо майно є спільною сумісною власністю подружжя та передано третім особам відповідно до договору оренди, то і отриманий дохід є спільним та має бути розділений у відповідних частках. Коли гроші від орендаря отримує в повному обсязі один з подружжя, в іншого виникає право вимоги щодо стягнення коштів відповідно до його частки в праві власності на таке майно.
Зазначена позиція кореспондується із висновками Касаційного цивільного суду від 19.08.2020, яка викладена в постанові №757/34950/14.
Відповідно до ст.ст. 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК України та роз`яснень пункту 29 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» майно фізичної особи - підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право лише на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Відповідно до ч. 5 ст. 128 ГК України громадянин-підприємець здійснює свою діяльність на засадах свободи підприємництва та відповідно до принципів, передбачених у  ст. 44  цього Кодексу, одним з яких є здійснення підприємництва на основі вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом.
Відповідно до пункту 177.2. ст. 177 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Відповідно до частину перша ст. 142 ГК України прибуток (дохід) суб`єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, яка визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб`єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань. Склад валового доходу та валових витрат суб`єктів господарювання визначається законодавством. Для цілей оподаткування законом може встановлюватися спеціальний порядок визначення доходу як об`єкта оподаткування.
Отже кожен з подружжя має право претендувати виключно на частку одержаного, тобто чистого доходу, отриманого від господарської (підприємницької) діяльності іншого з подружжя, а не нарахованого сукупного доходу. 
Відповідно до підпунтку 14.1.147 пункту 14.1 ст. 14 Податкового колексу України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Відповідно до ст. 270 Податкового колексу України земельний податок підлягає сплаті за об`єкти такі оподаткування: земельні ділянки, які перебувають у власності; землеьні частки (паї), які перебувають у власості; земельні ділянки державної та комунальної власності, які перебувають у володінні на праві постійного користування.
Надавши оцінку зібраним у справі доказам, суд апеляційної інстанції вважає, що отримані відповідачем доходи від здачу в оренду спільного майна подружжя є об`єктом спільної сумісної власності сторін та у відповідності до ст.ст.60, 70 СК позивач як співвласник нерухомого майна має право на їх 1/2 частку отриманого доходу, з вирахуванням сплаченого відповідачкою єдиного податку фізичної особи-підприємця, а також земельного податку.
Встановлено, що з 04 лютого 1984 року по 25 жовтня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.
20 жовтня 2001 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу, за умовами якого набула право власності на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа яких становить 364,8 кв.м. (а.с. 11-12 том 1).
02 листопада 2011 року ОСОБА_1 зареєструвалась як фізична особа-підприємець, видом діяльності якої є здача нерухомого майна в оренду.
02 січня 2019 року ФОП ОСОБА_1 уклала з ТОВ «Інтергума» договір № 1 оренди нежитлового приміщення, відповідно до якого відповідач передала в оренду належні їй нежитлові приміщення площею 241,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , терміном до 31 грудня 2019 року (а.с. 15-17 том 1).
02 січня 2020 року ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Інтергума» уклали договір № 1 оренди нежитлового приміщення, відповідно до якого відповідач надала в оренду належні їй нежитлові приміщення площею 241,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , терміном до 31 грудня 2020 року (а.с.20-22 том 1).
02 січня 2019 року ФОП ОСОБА_1 уклала з ПП «Хімтекс» договір № 2 оренди нежитлового приміщення, відповідно до якого передала в оренду належні їй нежитлові приміщення, площею 54,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , терміном до 31 грудня 2019 року (а.с. 28-30).
02 січня 2020 року ФОП ОСОБА_1 та ПП «Хімтекс» уклали договір № 2 оренди нежитлового приміщення, відповідно до якого відповідач надала в оренду належні їй нежитлові приміщення, площею 54,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , терміном до 31 грудня 2020 року (а.с. 33-35 том 1).
Відповідно до інформаційної довідки ГУ ДПС у м. Києві від 28.09.2021 року № 90665/6/26-15-24-09-18 відповідачка перебуває на оліку в ДПІ у Солом`янскому районі ГУ ДПС у м. Києві як платник податку на майно в частині плати за землю з фізичних осіб за земельну ділянку під нежитловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,226668 га (а.с. 147-148 том 1).
Відповідно до картки рахунку НОМЕР_1 за період з 25.10.2019 року по 04.10.2022 року про взаєморозрахунки між ТОВ «Інтергума» і ФОП ОСОБА_1 вбачається, що за вказаний період ТОВ «Інтергума» сплачено на користь ФОП ОСОБА_1 , в якості орендної плати, грошову суму на загальну суму 3 372 459 грн.
Відповідно до картки рахунку НОМЕР_1 за період з 25.10.2019 року по 04.10.2022 року про взаєморозрахунки між ПП «Хімтекс» і ФОП ОСОБА_1 вбачається, що за вказаний пеіод ПП «Хімтекс» було сплачено на користь ФОП ОСОБА_1 , в якості орендної плати, грошову суму на загальну суму 945 431 грн (а.с. 88-104 том 4).
Відповідно до нарахованих податкових повідомлень-рішень з земельного податку з фізичних осбі за вищевказану земельну ділянку, були нараховані та сплачені суми в розмірі: 
за 2018 рік нараховано - 238087,21 грн, сплачено - 499 979,88 грн;
за 2019 рік нараховано - 452365,69 грн, сплачено - 452365,69 грн;
за 2020 рік нараховано -357 130,81 грн, сплачено - 358 037,61 грн (а.с. 147-148 том 1).
За 2021 рік податкове ровідомлення-рішення по подакту на майно в частині плати за землю з фізичних осіб контролюючим органом не виносилось та в матеріалах відноповідно не міститься.
Представники сторін визнали в судовому засіданні обставину, що в 2021 році та 2022 році земельний податок не сплачувався.
Також відповідно до довідки ГУ ДПС у м. Києві від 12.10.2021 року № 93864/6/26-15-24-12-15 відповідачка з 01.01.2012 року перебуває в реєстрі платників єдиного податку як платник 3 групи за ставкою 5% від розміру отриманого доходу. Заявлені до здійснення види діяльності за КВЕД 47.19 інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. За період 2018-2021 рр. сплачено єдиний податок фізичних осіб (ККДБ 18050400), а саме за 2018 рік - 105012,60 грн, за 2019 рік - 68589,40 грн, 2020 рік - 84151,80 грн, за 2021 рік (станом на 07.10.2021 року) - 65860,51 грн (а.с. 155-156, 157-158, 159-160 том 1).
Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції не врахував, що сума доходу від орендної плати зменшується на суму податку за землю розташовану під об`єктом оренди.
Як вже встановлено судом апеляійної інстанції, у період з 25.10.2019 року по 04.10.2022 року в якості орендної плати за здачу в оренду спільного майна подружжя (нежитлові приміщення, що знаходять за адресою АДРЕСА_1 ) ФОП ОСОБА_1 , отримала 4 317 890 грн (3 372 459 (отримана орендна плата від ТОВ «Інтергума»)+945431 (отримана орендна плата від ПП «Хімтекс»)).
Слід зазначити, що оскільки сторони перебували у шлюбі до 25 жовтня 2019 року, тому єдиний податок з фізичних осіб, сплачений до жовтня 2019 року є спільним коштами подружжя та не підлягає поділу. Водночас податок за два місяці 2019 року (листопад, грудень) пропорційно сплаченому єдиному податку за весь 2019 рік на загальну суму 68589,40 грн становить 11 431,57 грн.
Податок в частині плати за землю за 2019 рік у розмірі 452 365,69 грн було сплачено ФОП ОСОБА_1 27.07.2019 рік, тобто під час перебування в шлюбі (оскільки шлюб між сторонами розірвано 25.10.2019 року) за спільні кошти подружжя, а тому з доходу, що підлягає поділу, не підлягає вирахуванню.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що дохід від здачі в оренду нежитлових приміщень які є спільним майном подружжя, з урахуванням сплачених відповідачкою податків складає 3 799 315,31 грн (4 317 890 грн (дохід від здачі в оренду нежитлових приміщень за період з 25.10.2019 року по 04.10.2022 року) - 161 443,88 грн (11 431,57+84 151,80+65860,51) сплачений єдиний податок з фізичних осіб за період з жовтня 2019 року по 2021 рік у розмірі) - 357 130,81 грн (земельний податок за 2020 рік)= 3799315,31 грн).
Тому отримані відповідачкою доходи від здачу в оренду спільного майна подружжя є об`єктом спільної сумісної власності сторін і позивач як співвласник нерухомого майна має право на їх 1/2 частку доходу, у розмірі 1 899 657,66 грн (3 799 315,31 грн/2).
Доводи апеляційної скарги про те, що дохід ФОП ОСОБА_1 отриманий нею після розірвання шлюбу дохід є, її особистою приватною власністю та не підлягає поділу між колишнім подружжям, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки відповідачка отримувала дохід від здійснення підприємницької діяльності, який є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, тому відповідно до норм Сімейного кодексу України підлягає поділу у рівних частках.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач обрав неправильний спосіб захисту порушених на його думку прав, оскільки якщо позивач не надав свою згоду на укладення договорів оренди, то він у судовому порядку може ініціювати визнання даних договорів недійсними, суд апеляційної інстанції відхиляє, як безпідставні, оскільки позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та вказує, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верхвоного Суду від 22 лютого 2024 року у справі № 990/150/23.
Отже, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час перегляду справи апеляційним судом.
Тобто, при вирішенні даного спору суд першої інстанції мав керуватись положеннями ст.ст. 60, 63, 70 СК України, положення Податкового кодексу України та правовими висновками Верховного Суду, які релевантні до спірних правовідносин.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.374, 376 ЦПК України, суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частину доходу від здачі спільного майна в оренду у сумі 1 899 657 грн 66 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.
Реквізити сторін:
Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 .
Повний текст постанови складено «24» січня 2025 року.

Головуючий суддя                                                                 Л.П. Сушко

Судді                                                                                       С.Г. Музичко

                                                                                                 В.І. Олійник