ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 січня 2025 року 
 
м. Київ
 
справа № 336/5077/20
провадження № 61-4692св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого  -	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач),	 	
суддів:	Білоконь. О. В.,  Сакари Н. Ю.,	Осіяна О. М.  Синельникова Є. В.,	
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Державне підприємство «Сетам», ОСОБА_3 , 
треті особи: Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.  Одеса), Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс», приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бєлоусова Вікторія Олегівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2023 року у складі судді Дацюк О. Ю. та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Трофимової Д. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Державного підприємства «Сетам» (далі - ДП «Сетам»), ОСОБА_3 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» (далі - ТОВ «Укрдебт Плюс»), Шевченківський відділ Державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро) (далі - Шевченківський ВДВС у м. Запоріжжі), про визнання електронних торгів недійсними.
 
Позовна заява мотивована тим, що вона з 28 вересня 2001 року перебуває у  зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . За час шлюбу ними за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 30 липня 2008 року був придбаний недобудований житловий будинок площею 60,7 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 518,0 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . У 2008-2020 роках за рахунок спільних з чоловіком коштів житловий будинок був добудований. Його площа складає 193,7 кв. м. Право власності було зареєстровано за ОСОБА_2 .
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2014  року  у справі № 336/3578/14-ц з неї та ОСОБА_2 солідарно стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») заборгованість за кредитним договором у сумі 804 589,10 грн та судові витрати.
 
На виконання вищевказаного рішення Шевченківським ВДВС у м. Запоріжжі відкрито виконавче провадження за № НОМЕР_1 щодо ОСОБА_2 .
 
У межах цього виконавчого провадження Шевченківський ВДВС у м. Запоріжжі ДП  «Сетам»  організували і провели 03 січня 2020 року електронні торги з продажу належного їй та ОСОБА_2 будинку.
 
За результатами торгів, оформленими актом державного виконавця від 14 січня 2020 року і протоколом від 03 січня 2020 року № 458535, переможцем визнано ОСОБА_3 .
 
Посилалася на те, що будинок є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 , тому його відчуження на електронних торгах без її згоди є незаконним.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд: визнати недійсними електронні торги, проведені ДП «Сетам» 03 січня 2020 року з реалізації арештованого майна за лотом № 389379, а саме - житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, площею 193,7 кв. м, розташованого на земельній ділянці площею 518,0 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 : визнати недійсним протокол № 458535 проведення електронних торгів від 03 січня 2020 року з реалізації арештованого майна за лотом № 389379; визнати недійсним свідоцтво № 126, видане приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білоусовою В. О. від 22 січня 2020 року про належність ОСОБА_3 на праві власності вказаного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами.
 
Суди неодноразово розглядали цю справу.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій 
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2021   року,  залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від  14  червня  2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з  висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач у своєму позові не посилалась на порушення організатором торгів Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1301/29431 (далі - Порядок реалізації арештованого майна), реалізації арештованого майна, а обґрунтувала свої вимоги діями державного виконавця, які мають самостійний спосіб оскарження та не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними. Доказів того, що обставини, на які посилається позивач, вплинули на результати торгів, суду надано не було.
 
Постановою Верховного Суду 08 березня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м.  Запоріжжя від 09 грудня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 14 червня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (провадження № 61-6686св22).
 
Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передаючи справу на новий розгляд, Верховний Суд виходив із того, що суди попередніх інстанцій:
 
-  не встановили, чи дотримані приватним виконавцем вимоги статті 50  Закону України «Про виконавче провадження», зокрема щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, володіння цим нерухомим майном особисто чи спільно з іншими особами; щодо з`ясування сімейного стану боржника та перевірки факту придбання спірного майна в період шлюбу;
 
-  не звернули увагу на те, що спірне нерухоме майно було продане на електронних торгах у межах виконавчого провадження тільки щодо ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 не була його учасником;
 
-  не встановили факту об`єднання виконавчих проваджень щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;
 
-  не перевірили факту наявності згоди ОСОБА_1 на реалізацію спільного майна подружжя під час торгів або під час укладення договору іпотеки.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2023 року у  задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що електронні торги з реалізації арештованого нерухомого майна відбулися з дотриманням процедури їх проведення, а факти порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорювала ці торги, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
 
Водночас ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2023   року замінено у цій цивільній справі № 336/5077/20 третю особу без самостійних вимог щодо предмета спору - Шевченківський ВДВС у м. Запоріжжі на його правонаступника - Центральний відділ державної виконавчої служби у  м.  Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Центральний ВДВС у  м.  Запоріжжі).
 
Останньою постановою Запорізького апеляційного суду від 28 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2023 року - без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із  того, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи   
 
У березні 2024 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 лютого 2024 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. 
 
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судами правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від  01  квітня 2020 року у справі № 462/518/18, від 22 березня 2021 року у справі № 756/6374/17, від 05 квітня 2021 року у справі № 741/496/18 (пункт 1 частини другої статті 389  Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Крім того, заявниця вказує на те, що суди не дослідив зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для  правильного вирішення справи, а також під час нового розгляду не врахували вказівок Верховного Суду, що викладені у постанові від 08 березня 2022 року (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України)
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:
 
-  не звернули увагу на те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , є спільним сумісним майном заявниці і ОСОБА_2 , набутим у шлюбі, тому для реалізації цього майна на публічних торгах була потрібна згода заявниці;
 
-  не врахували, що оспорювані електронні торги, проведені у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 боржником у якому є лише ОСОБА_2 , а виконавчі провадження, відкриті щодо заявниці, завершені.
 
У серпні 2024 року ТОВ «Укрдебт Плюс», в інтересах якого діє Пововаров В. І., подало до Верховного Суду письмові пояснення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у яких просило відхилити їх, а оскаржувані рішення залишити без змін.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 01 квітня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 лютого 2024 року, передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді які входять до складу колегії: Лідовець  Р.   А., Луспеник  Д.  Д.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Шевченківського районного суду м. Запоріжжя матеріали цивільної справи № 336/5077/20; надано учасникам справи строк для подання відзиву.
У квітні 2024 року матеріали справи № 336/5077/20 надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2024 року справу № 336/5077/20 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами.
 
Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від  10 грудня 2024 року для розгляду справи № 336/5077/20 визначено колегію судів у складі: судді-доповідача Гулейкова І. Ю.; суддів, які входять до складу колегії: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.   
 
У ході розгляду Верховним Судом справи № 336/5077/20 судді Гулько Б. І., Коломієць Г. В., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. заявили про самовідвід у справі з тих підстав, що вони брали участь у Верховному Суді у розгляді цієї справи (№ 336/5077/20), а саме: 08 березня 2023 року при розгляді касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 14 червня 2022 року (провадження  № 61-6686св22).
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2025 року заяву суддів Верховного Суду Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д. про самовідвід задоволено. Постановлено відвести суддів Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д. від участі у розгляді справи № 336/5077/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ДП «Сетам», ОСОБА_3 , треті особи: Шевченківський ВДВС у місті Запоріжжі, ТОВ «Укрдебт Плюс», приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бєлоусова В. О., про визнання недійсними електронних торгів, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від  30  серпня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від  28  лютого 2024 року (провадження № 61-4692св24). Справу передано для проведення повторного автоматизованого розподілу.
 
Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 16 січня 2025 року № 39/0/226-25 у зв`язку з  постановленням Верховним Судом ухвали від 15 січня 2025 року про самовідвід суддів призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №  336/5077/20 за касаційною скаргою ОСОБА_1 .
 
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями  Верховного Суду від 16 січня 2025 року для розгляду справи № 336/5077/20 визначено колегію судів у складі: судді-доповідача Гулейкова І. Ю.; суддів, які входять до складу колегії: Білоконь  О.  В., Осіяна  О.  М., Сакари  Н.  Ю., Синельникова  Є.  В.
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є   неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників   справи з  урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з  огляду на наступне.
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 28 вересня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб. 
 
30 липня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області  Буцикіною Л. О., зареєстрованого в реєстрі за № 3720, ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_5 у власність житловий будинок АДРЕСА_2 .
 
23 вересня 2008 року право власності на цей житловий будинок було зареєстроване за ОСОБА_2 .
 
Згідно з державним актом про право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 також є власником земельної ділянки площею 0,0544 га за вказаною адресою.
 
Відповідно до технічного паспорта станом на березень 2012 року на земельній ділянці розташовано недобудований житловий будинок площею 193,7 кв. м, недобудований підвал під будинком, сарай, паркани, тощо.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2014 року у справі № 336/3578/14-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором на загальну суму 804 589,10 грн, з яких: тіло кредиту - 583 818,38 грн, заборгованість за відсотками - 220 770,73 грн, а  також судові витрати у розмірі 3 654,00 грн.
 
20 травня 2015 року Шевченківським районним судом м.  Запоріжжя видано виконавчі листи у справі № 336/3578/14-ц 
 
Вказані виконавчі листи пред`явлені стягувачем для примусового виконання до Шевченківського ВДВС в м. Запоріжжі.
 
10 липня 2019 року державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжі винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 щодо примусового виконання виконавчого листа № 336/3578/14-ц від 20 березня 2015  року, виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення  з ОСОБА_1 на користь АТ «Дельта Банк» заборгованості у сумі 804 589,10 грн.
 
30 квітня 2015 року державним виконавцем Шевченківського ВДВС Запорізького міського управління юстиції винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження щодо позивачки ОСОБА_1 . 
 
Постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 13 травня 2016 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 у межах виконання виконавчого листа № 336/3578/14-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором на загальну суму 804 589,10 грн.
 
Відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 23 вересня 2008 року за  ОСОБА_2 зареєстровано на праві приватної власності житловий будинок на АДРЕСА_1 на підставі договору  купівлі-продажу від 30 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л. О. за реєстровим номером 3720.
 
Згідно з цим реєстром, 29 липня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О. Є. внесено обтяження - заборона відчуження на нерухоме майно - житловий будинок на АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки № 3700, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, де обтяжувачем було ПАТ «Дельта Банк».
 
За договором купівлі-продажу прав вимоги від 07 листопада 2019 року ТОВ «Укрдебт плюс» набуло право вимоги до позичальників та поручителів за договорами, які були укладені ПАТ «Дельта Банк», зокрема за кредитним договором між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 
 
22 листопада 2019 року до ДП «Сетам» з Шевченківського ВДВС м.   Запоріжжя надійшла заявка про реалізацію арештованого майна від  12  листопада  2019 року № 39413/11 разом з пакетом документів.
 
Відповідно до протоколу № 458535 проведення електронних торгів від  03  січня  2020 року переможцем торгів з реалізації житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , визнано ОСОБА_3 . 
 
Згідно зі свідоцтвом від 22 січня 2020 року, виданим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бєлоусовую В. О., ОСОБА_3 належить на праві власності майно, що складається з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Правове обґрунтування
 
Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України                    (далі - ЦК України), частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в  порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Згідно із частиною другою статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання недійсним правочину.
 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.
 
Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга та третя статті 215 ЦК України).
 
Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином.
 
Наведене узгоджується з положеннями частини четвертої статті 656 ЦК України, за якою до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.
 
Таким чином, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215  ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів.
 
При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як заінтересовані особи (статті 215, 216 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині 8 статті 56  цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.
 
Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України (частина друга статті 61 Закону України «Про виконавче провадження»).
 
Реалізація майна в межах виконавчого провадження здійснюється відповідно до Порядку реалізації арештованого майна.
 
При вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Порядку реалізації арештованого майна та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.
 
Головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, які могли вплинути на результати торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від  18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15, від 29 червня 2016  року у справах № 6-370цс16 та № 6-547цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-231цс17.
 
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і  взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у  справі докази та давши їм належну оцінку, враховуючи вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 08 березня 2022 року у цій справі, правильно виходив із того, що оспорювані електронні торги з реалізації арештованого нерухомого майна відбулися з дотриманням процедури їх проведення, а факти порушення прав і законних інтересів позивачки як особи, яка оспорювала ці торги, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 , є спільним сумісним майном заявниці і ОСОБА_2 , набутим у шлюбі, тому для реалізації цього майна на публічних торгах необхідна була згода заявниці, були предметом дослідження апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.
Зокрема, відхиляючи вказані аргументи, апеляційний суд правильно виходив із того, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від  05  вересня 2014 року у справі № 336/3578/14-ц (яке набрало законної сили) стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 804 589,10 грн.
 
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
 
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  (далі - Конвенція) кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру. У справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін. Крім того, невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
 
Отже, відповідно до положень чинного законодавства та з огляду на презумпцію обов`язкового виконання судових рішень, після ухвалення судом рішення у справі № 336/3578/14-ц про стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яка виступала поручителем свого чоловіка   ОСОБА_2 , відповідачі у цій справі мали виконати рішення суду добровільно.
 
Оскільки протягом тривалого періоду часу відповідачі такого свого обов?язку не виконували, то за клопотання сторони стягувача державним виконавцем було застосовано примусове виконання рішення суду.
 
Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.
 
Звернення стягнення на спільне сумісне майно боржників є саме заходом примусового стягнення, яке апріорі застосовується без згоди боржників, оскільки є примусовим.
Позивачка повинна була усвідомлювати зміст зобов`язань за кредитним договором та договором поруки, а також наслідки неналежного виконання її чоловіком таких боргових зобов`язань.
 
З огляду на викладене та те, що спірний житловий будинок був реалізований саме в межах примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від  05  вересня 2014 року у справі № 336/3578/14-ц, де позивачка також є солідарним боржником, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що здійснення державним виконавцем заходів зі звернення стягнення на  спірне майно шляхом продажу через електронні торги без окремої згоди ОСОБА_1 не є підставою для визнання таких електронних торгів недійсними.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не  врахували висновків, викладених у постановах від 01 квітня 2020 року у справі №  462/518/18, від 22 березня 2021 року у справі № 756/6374/17, від 05 квітня 2021  року у справі № 741/496/18, є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цих справах  фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди першої та апеляційної інстанцій виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що оспорювані електронні торги проведені у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, боржником у якому є лише ОСОБА_2 , а виконавчі провадження, відкриті щодо заявниці, завершені, Верховний Суд відхиляє, оскільки позивачка не надала жодних доказів того, що виконавчі провадження щодо неї завершенні у зв`язку з повним виконанням рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від  05  вересня 2014 року у справі № 336/3578/14-ц, тобто погашенням боргових зобов`язань за кредитним договором.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у  справі  фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у  мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, та зводяться до  переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявників з висновками щодо  їх  оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є  прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону,  рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права.  Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття  справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та  недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду,  перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008  року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003  року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява №  59498/00;  від  21  вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).
 
Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції та постанова апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.  
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції  залишає  касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін,  якщо  рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу  межах,  ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню   без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених частиною першою статті 410 ЦПК України.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 лютого 2024 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий	І. Ю. Гулейков        	
Судді:	О. В. Білоконь        	
 	О. М. Осіян        	
 	Н. Ю. Сакара        	
 	Є. В. Синельников