УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/4404/23 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М. 
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого          Павицької Т.М.,
суддів                 Борисюка Р.М., Шевчук А.М.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/4404/23 за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 19 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Лєдньова Д.М. в м. Житомирі, 

в с т а н о в и в :

У квітні 2023 року АТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом, у якому просило:
- стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку суму боргу за кредитним договором №11005106000 від 19.05.2006 (в системі обліку банку договір №11005106001) в розмірі 32 876,53 шв. франків, що складається з: - 15 321,78 шв. франків – заборгованість по кредиту; - 7 866,19 шв. франків – заборгованість за процентами за користування кредитом (ст. 1048 ЦК України); - 9 688,56 шв. франків – заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін (за прострочення грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України);
- звернути стягнення на предмет іпотеки – двокімнатну квартиру, загальною площею 45,18 кв.м., житловою площею 33,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з метою задоволення вимог АТ «УкрСиббанк», що виникли внаслідок невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору №11005106000 від 19.05.2006 (в системі обліку банку договір №11005106001) в розмірі 32 876,53 шв. франків, що складається з: - 15 321,78 шв. франків – заборгованість по кредиту; - 7 866,19 шв. франків – заборгованість за процентами за користування кредитом (ст. 1048 ЦК України); - 9 688,56 шв. франків – заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін (за прострочення грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України), встановивши спосіб реалізації нерухомого майна, а саме шляхом проведення прилюдних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог ЗУ «Про іпотеку».
В обґрунтування позову зазначало, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (з 26.11.2018 назва Акціонерне товариство «Укрсиббанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №11005106000 від 19.05.2006 (в системі обліку банку договір значиться за №11005106001) з додатковими угодами №1 від 30.01.2009, №1 від 20.07.2010, №1 від 13.08.2010. Вказує, що відповідно до умов кредитного договору, позивач надав позичальнику кредит у сумі 23 100,00 шв. франків шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника НОМЕР_1 , а позичальник зобов`язався повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку №1 до договору, але в будь-якому випадку не пізніше 19.05.2016, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту та сплатити проценти у розмірі 9,5% річних. 
Зазначає, що 30.01.2009 між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору, згідно з якою змінено схему погашення кредиту, перенесено строки виконання зобов`язань щодо сплати нарахованих процентів, продовжено строк повернення кредиту до 19.05.2026. Вказує, що додатковою угодою №1 від 20.07.2010 до кредитного договору внесено зміни, відповідно до яких сторони домовились, що з 20.07.2010 за використання кредитних коштів за договором встановлюється процентна ставка 9,5% річних. За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін встановлюється процентна ставка у подвійному розмірі від ставки, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення. Такий розмір застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника за договором.
Зазначає, що в забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника були укладені: - договір поруки 11005106000/п-1 від 19.05.2006 з додатковою угодою від 30.01.2009 з ОСОБА_2 , згідно з умовами якого поручитель ОСОБА_2 зобов`язалась відповідати за виконання позичальником зобов`язань перед кредитором щодо повернення кредиту, сплати процентів, пені у межах сум, встановлених договором; - договір іпотеки від 19.05.2006, укладений між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , згідно умов якого в іпотеку прийнято нерухоме майно - квартиру, загальною площею 45,18 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказує, що позичальник тривалий час не виконує зобов`язання з повернення суми кредиту та нарахованих відсотків, тому 11.07.2014 на адресу відповідачів були скеровані вимоги про усунення порушень кредитного договору та у разі не погашення простроченої заборгованості – про дострокове повернення кредиту. 
Стверджує, що банк у вересні 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки. У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсною додаткову угоду №1 від 13.08.2010 до кредитного договору. Рішенням суду першої інстанції від 26.06.2019, залишеним без змін апеляційною та касаційною інстанціями, зустрічний позов задоволено, визнано недійсною додаткову угоду №1 від 13.08.2010 до договору про надання споживчого кредиту. При цьому, ухвалою суду першої інстанції від 14.06.2021 позов АТ «Укрсиббанк» залишено без розгляду, за результатами оскарження відповідне судове рішення залишено без змін.
Зазначає, що після отримання остаточного рішення та набрання законної сили рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 26 червня 2019 року по справі №295/13823/14-ц за кредитним договором було проведено перерахунок платежів по кредиту з ануїтетного платежу 168,14 шв. франків на ануїтетний платіж 196,07 шв. франків та проведено перерахунок процентів з урахуванням положень кредитного договору та додаткової угоди №1 від 20.07.2010. Вказує, що заборгованість станом на 22.03.2023 становить 32 876,53 шв. франків, що складається з: - 15 321,78 шв. франків – заборгованість по кредиту; - 7 866,19 шв. франків – заборгованість за процентами за користування кредитом (ст. 1048 ЦК України); - 9 688,56 шв. франків – заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін за процентною ставкою 19% річних (за прострочення грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України).
Також зазначає, що після направлення у липні 2014 року вимог до відповідачів про дострокове повернення кредиту та не задоволення вказаних вимог, банк своєчасно у вересні 2014 року подав позов до суду про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та звернення стягнення на предмет іпотеки в межах загального строку позовної давності. Однак, у зв`язку з триваючим розглядом спору та прийняття Богунським районним судом м. Житомира рішення про залишення без розгляду позову банку лише у 2021 році, банк не мав права звернутися з аналогічним позовом в межах строку позовної давності. У зв`язку з викладеним просило суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, прийняти позов до розгляду та задовольнити вимоги банку в повному обсязі.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 19 листопада 2024 року у задоволенні позову АТ «УкрСиббанк» відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції АТ «УкрСиббанк» подало апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що обрахунок позовної давності по окремим (щомісячним) зобов`язанням відбувається по кожному платежу окремо. В такому випадку обрахунок позовної давності починається стосовно кожної окремої частини, від дня коли відбулося порушення. Зазначає, що розрахунок заборгованості включає заборгованість за щомісячними платежами, строк позовної давності за якими ще не сплив та знаходиться в межах загального (трирічного строку) позовної давності. Вказує, що з 24.08.2014 розпочався перебіг позовної давності для стягнення заборгованості, тобто вимоги АТ «УкрСиббанк» у т.ч. про нарахування відсотків за період до 24.08.2017 є обґрунтованими та нараховані правомірно. 
Звертає увагу на те, що кредитним договором передбачено сплату процентів позичальником до дня повернення кредиту за фактичну кількість календарних днів користування кредитом, тому висновок суду першої інстанції про пропуск позовної давності є передчасним та суперечить умовам кредитного договору. Звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 29.05.2019 у справі №6689978/15-ц щодо оцінки мораторію, на період дії якого зупиняється перебіг позовної давності. Також звертає увагу на те, що строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України продовжуються на строк дії карантину. Зазначає, що банк звернувся до суду у березні 2023 року, а відтак позовна давність банком не пропущена. Вказує, що застосування наслідків спливу позовної давності як підстави для звільнення іпотекодавця від виконання свого обов`язку свідчить про порушення принципу пропорційності між балансом інтересів АТ «УкрСиббанк» як кредитора у зобов`язаних правовідносинах за кредитним договором із відповідачами як боржниками у грошовому зобов`язанні на шкоду порушеним правам АТ «УкрСиббанк» щодо задоволення грошових вимог та реального виконання грошового зобов`язання. Вважає, що дана справа має вирішуватися з урахуванням принципу справедливості. Враховуючи вищевикладене просить скасувати рішення Богунського районного суду м. Житомира від 19 листопада 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 19 травня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (з 26.11.2018 назва Акціонерне товариство «Укрсиббанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №11005106000, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 23 100,00 шв. франків.
Згідно п. 1.1.1 укладеного договору надання кредиту здійснюється у наступний термін: з 19.05.2006 по 19.05.2016.
Відповідно до п.1.2.2 договору позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту.
Згідно з п.1.3.1 договору сторони погодили, що за використання кредитних коштів на перший місяць установленого терміну кредитування процентна ставка встановлюється у розмірі 9,5% річних. По закінченню цього терміну та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п.9.2 договору.
У випадку, якщо банк не повідомив позичальнику в порядку, передбаченому п. 9.2 договору, про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць терміну кредитування, застосовується діючий розмір процентної ставки.
Відповідно до п.5.5 договору сторони погодили, що у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту (основної суми) та/або термінів плати за кредит строком більш ніж на 5 календарних днів, та/або у випадку порушення позичальником умов договору застави, вказаного в.п.2.1. договору, банк має право змінити термін погашення кредиту та плати за кредит за даним договором в порядку, визначеному в розділі 11 даного договору.
Згідно з п.11.1 договору сторони погодили, що у випадку застосування будь-якого з п.п.п. 2.3, 4.9, 5.3, 5.5., 5.6, 5.9, 7.4, 9.2 договору та /або настання обставин, що передбачені вищевказаними пунктами, банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав, а кредит обов`язковим до повернення з моменту отримання позичальником відповідної письмової вимоги банку. В цьому випадку позичальник зобов`язується достроково повернути отриманий кредит та плату за кредит у встановлений заново термін в повному обсязі.
Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, сплачуючи банку до 10 числа кожного місяця кошти у розмірі 277,78 дол. США тіла кредиту та процентів згідно з графіком (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Додатковою угодою №1 від 30.01.2009 до кредитного договору №11005106000 від 19.05.2006 сторони дійшли згоди про зміну схеми погашення кредиту.
Так, відповідно до п.2.1 додаткової угоди позичальник з дати підписання додаткової угоди зобов`язується повертати кредит та сплачувати плату за кредит шляхом щомісячної сплати ануїтетних платежів в день сплати ануїтетного платежу.
Розмір ануїтетного платежу складає 196,07 шв. франків. День сплати ануїтетного платежу 25 число кожного календарного місяця строку кредитування, протягом якого позичальник зобов`язаний сплатити інуїтетний платіж.
У відповідності до п.3.2 додаткової угоди позичальник зобов`язаний повернути кредит в термін не пізніше 19.05.2026.
20 липня 2010 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту №11005106001 від 30.01.2009, у відповідності до положень якої сторони домовились, що з 20.07.2010 за використання кредитних коштів за договором встановлюється процентна ставка в розмірі 9,5% річних.
За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін встановлюється процентна ставка у подвійному розмірі від ставки, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення.
Додатковою угодою №1 від 13.08.2010 до договору про надання споживчого кредиту №11005106001 від 30.01.2009 сторони дійшли згоди, що з 13.08.2010 за використання кредитних коштів за договором встановлюється розмір ануїтетного платежу в сумі 168,14 шв. франків. 
19 травня 2006 року між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавці ОСОБА_1 , ОСОБА_3 передали, а банк як іпотекодержатель прийняв з метою забезпечення зобов`язань за договором кредиту предмет іпотеки двокімнатну квартиру загальною площею 45,18 кв.м., житловою площею 33,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Договором про внесення змін та доповнень від 04.02.2009 до договору іпотеки від 19.05.2006 сторони доповнили договір підпунктами з викладенням згоди іпотекодавців, що іпотекою згідно договору забезпечується також і розмір зобов`язань, строк і порядок їх виконання, який може бути змінено у майбутньому відповідно до умов договору, що обумовлюють основне зобов`язання.
Також, 19 травня 2006 року між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки №11005106000/п-1, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов`язалась перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань, що випливають з кредитного договору.
Додатковою угодою №1 від 30.01.2009 до договору поруки №11005106000/п-1 від 19.05.2006, укладеною між банком та поручителем ОСОБА_2 , сторони погодили змінити основне зобов`язання у зв`язку з укладенням додаткової угоди від 30.01.2009 до кредитного договору.
11 липня 2014 року банком були направлені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вимоги про усунення порушень кредитного договору з наведенням відомостей про існування станом на 23.05.2014 заборгованості в сумі 16 957,13 шв. франків та вимоги усунути порушення кредитного договору, сплатити прострочену заборгованість протягом 31 календарного дня з дати одержання повідомлення у розмірі 694,56 шв. франків як прострочену заборгованість за тілом кредиту, 1 735,37 шв. франків як прострочену заборгованість за нарахованими відсотками. 
У вимозі також вказано про обов`язок позичальника у випадку не усунення порушень на 32 день з дня отримання вимоги виконати свої зобов`язання за кредитним договором від 19.05.2006 та сплатити банку заборгованість по поверненню суми кредиту в повному обсязі, сплаті нарахованих процентів, що разом становить 16 957,13 шв. франків.
Матеріали справи містять рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з підтвердженням відомостей про отримання 23.07.2014.
Також встановлено, що 04 вересня 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки (справа №295/13823/14-ц).
У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсною додаткову угоду №1 від 13.08.2010 до договору про надання споживчого кредиту №11005106001 від 30.01.2009.
Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 24 березня 2015 року первісний позов об`єднано із зустрічним позовом в одне провадження, оскільки вимоги є взаємопов`язаними.
Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 26 червня 2019 року первісний позов ПАТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без розгляду.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 26 червня 2019 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсиббанк» в особі Житомирської обласної дирекції ПАТ «Укрсиббанк» про визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору задоволено, визнано додаткову угоду №1 від 13.08.2010 до договору про надання споживчого кредиту №11005106001 від 30.01.2009 недійсною.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 26 червня 2019 року скасовано, справу в частині позову Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року рішення суду першої інстанції про задоволення вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 07 грудня 2020 року рішення Богунського районного суду м. Житомира від 26 червня 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року залишено без змін.
Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 14 червня 2021 року позовну заяву ПАТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без розгляду.
Ухвала суду першої інстанції за результатами апеляційного та касаційного оскарження залишена без змін.
Крім того встановлено, що у межах даної цивільної справи в суді першої інстанції було проведено судову почеркознавчу експертизу, за висновками якої встановлено, що ОСОБА_1 виконаний рукописний підпис на всіх аркушах договору про надання споживчого кредиту №11005106000 від 19.05.2006 у графі «Позичальник», у розділі 12 договору перед друкованим текстом ОСОБА_1 . Також встановлено, що ОСОБА_1 виконаний рукописний підпис у п. 10 додаткової угоди №1 від 30 січня 2009 року до кредитного договору №11005106000 від 19.05.2006 у графі Позичальник ОСОБА_1 .
Відповідно до довідок-розрахунків за кредитним договором ОСОБА_1 на 22.03.2023 за кредитним договором №11005106000 від 19.05.2006 останній має заборгованість у розмірі 32 876,53 шв. франків, що складається з: 
- 15 321,78 шв. франків – заборгованість по кредиту; 
- 7 866,19 шв. франків – заборгованість за процентами за користування кредитом (ст. 1048 ЦК України); 
- 9 688,56 шв. франків – заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін за процентною ставкою 19% річних (за прострочення грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України).
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок позичальника ОСОБА_1 з повернення усієї суми кредиту та нарахованих відсотків виник з 32 дня після отримання вимоги банку, тобто з 24.08.2014. Натомість банк звернувся до суду з позовом у березні 2023 року, чим пропустив строк звернення до суду з даним позовом. Позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження існування поважних причин пропуску позовної давності. Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України компенсаційних виплат. Відтак, не можуть бути стягнуті нараховані згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України відсотки, розраховані на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. З огляду на підтверджені обставини зміни строків виконання основного зобов`язання, що обумовлює зміну граничних строків з визначеним правом кредитора на звернення до суду з вимогою про захист свого порушеного інтересу, приймаючи до уваги фактичний час звернення із позовом у березні 2023 року, суд першої інстанції дійшов висновку про пропуск строків позовної давності також і в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.
Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом та звернення стягнення на предмет іпотеки
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону).
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
У статті 33 Закону передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
Отже, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. 
Відповідно до довідок-розрахунків за кредитним договором ОСОБА_1 на 22.03.2023 за кредитним договором №11005106000 від 19.05.2006, останній має заборгованість у розмірі 32 876,53 шв. франків, що складається з: 
- 15 321,78 шв. франків – заборгованість по кредиту; 
- 7 866,19 шв. франків – заборгованість за процентами за користування кредитом (ст. 1048 ЦК України); 
- 9 688,56 шв. франків – заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін за процентною ставкою 19% річних (за прострочення грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України).
Відтак, правильним є висновок суду першої інстанції, що матеріалами справи доведено, що позичальник не виконує умови кредитного договору від 19.05.2006 №11005106000, не повертає банку отримані у кредит кошти разом із нарахованими процентами.
Щодо позовної давності
Заперечуючи проти позову, представник відповідачів  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 – ОСОБА_4 під час розгляду справи у суді першої інстанції письмово заявила про застосування позовної давності, що підтверджується відзивом на позовну заяву представника ОСОБА_3 та заявою представника ОСОБА_1 ( а. с. 90, 246-249 т.1).
У постанові від 16 серпня 2017 року у справі №6-2667цс16 Верховний Суд України зазначив, що відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. За змістом загальних приписів заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності (частина перша статті 265 ЦК України).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.
Слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина п`ята статті 267 ЦК України).
Така ж позиція викладена у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. 
Відповідно до п. 5.5 договору кредиту сторони погодили, що у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту (основної суми) та/або термінів сплати плати за кредит строком більш ніж на 5 календарних днів, та/або у випадку порушення позичальником умов договору застави, вказаного в.п.2.1. договору, банк має право змінити термін погашення кредиту та плати за кредит за даним договором в порядку, визначеному в розділі 11 даного договору.
Згідно з п.11.1 договору сторони погодили, що у випадку застосування будь-якого з п.п.п. 2.3, 4.9, 5.3, 5.5., 5.6, 5.9, 7.4, 9.2 договору та /або настання обставин, що передбачені вищевказаними пунктами, банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав, а кредит обов`язковим до повернення з моменту отримання позичальником відповідної письмової вимоги банку. В цьому випадку позичальник зобов`язується достроково повернути отриманий кредит та плату за кредит у встановлений заново термін в повному обсязі.
У постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі №459/1099/15-ц (провадження №61-4011св20) зазначено, що: «порядок направлення передбачених договором кредиту відповідних повідомлень (зокрема, вимог про дострокове стягнення боргу) та підтвердження неодмінного їх вручення як необхідної умови для настання у адресата певного обов`язку визначається умовами такого правочину».
У даній справі встановлено, що 11 липня 2014 року банк скористався своїм правом на дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором, звернувшись до позичальника із вимогою з наведенням відомостей про існування станом на 23.05.2014 року заборгованості в сумі 16957,13 шв. франків та вимоги усунути порушення кредитного договору, сплатити прострочену заборгованість протягом 31 календарного дня з дати одержання повідомлення у розмірі 694,56 шв. франків як прострочену заборгованість за тілом кредиту, 1735,37 шв. франків як прострочену заборгованість за нарахованими відсотками.
У вимозі також вказано про обов`язок позичальника у випадку не усунення порушень на 32 день з дня отримання вимоги виконати свої зобов`язання за кредитним договором від 19.05.2006 та сплатити банку заборгованість по поверненню суми кредиту в повному обсязі, сплаті нарахованих процентів, що разом становить 16957,13 шв. франків.
Матеріали справи містять рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення на ім`я ОСОБА_1 з підтвердженням відомостей про отримання 23 липня 2014 року.
Аналогічна вимога банком була направлена на адресу ОСОБА_3 , яка нею отримана 23 липня 2014 року .
Отже, обов`язок позичальника ОСОБА_1 з повернення усієї суми кредиту та нарахованих відсотків виник з 32 дня після отримання вимоги банку, тобто з 24.08.2014. 
Використовуючи своє право згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, шляхом пред`явлення вимоги про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором банк змінив строк виконання зобов`язання з 19 травня 2026 року на 24 серпня 2014 року.
Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.
Таким чином, з 24 серпня 2014 року у кредитора виникло право на звернення до суду із позовом для захисту своїх порушених прав щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, проте АТ «УкрСиббанк»» звернулося до суду із цим позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 лише 18 жовтня 2021 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, який передбачений статтею 257 ЦК України, про застосування якої заявив представник відповідачів  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3   –  ОСОБА_4  у суді першої інстанції. 
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у позові з підстав пропуску строку звернення до суду з позовом. 
Суд першої інстанції правильно застосував норми ч. 1ст. 265 ЦК України, яка передбачає, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності
У позовній заяві позивач зазначав, що банк звертався до Богунського районного суду м. Житомира  з позовною заявою  до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  про стягнення суми заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки. 14 чеврня 2021 року позовну заяву ухвалою Богунського районного суду м. Житомира залишено без розгляду. 
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що за правилами ч. 2 ст. 257 ЦПК України банк має право повторно звернутися до суду з позовною заявою.
Матеріали справи містять докази звернення банку у вересні 2014 року з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення суми забогованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 14 червня 2021 року позовну заяву ПАТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без розгляду.
Ухвала суду першої інстанції за результатами апеляційного та касаційного оскарження залишена без змін.
Залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності (частина перша статті 265 ЦК України). 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 червня 2021 року у справі №904/3405/19 вказала, що інститут позовної давності полягає у наданні особі, цивільне право якої порушено, певного строку саме для звернення до суду за захистом цього права, в тому числі за допомогою державного примусу. Перебіг позовної давності обчислюється за загальним правилом від дня, коли особа довідалася (могла довідатись) про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України). Залишення ж позову без розгляду є відмовою суду розглянути звернення особи про захист її порушеного права (позов) внаслідок визначених ГПК України недоліків або дій цієї особи. При цьому особа може повторно звернутись до суду з такими ж вимогами.  Отже - строк позовної давності у разі пред`явлення позову, який судом було залишено без розгляду, не переривається. Протилежні висновки є помилковими.
За частиною п`ятою статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції  позивач  не  подавав клопотання з проханням визнати причини пропуску строку поважними, поновити позивачу процесуальний строк для звернення до суду з цим позовом.
За таких обставин посилання позивача на те, що банк у вересні 2014 року звернувся з позов до суду, який був залишений без розгляду, не є підставою для переривання позовної давності.
Незважаючи на те, що лише відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 була подана заява про застосування позовної давності, суд першої інстанції  обгрунтовано застосував позовну давність до всіх позовних вимог, оскільки застосування позовної давності у цій справі в цілому не суперечить висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 27 березня 2024 року у справі №369/473/15-ц, відповідно до якого у спорі з декількома належними відповідачами (наприклад, із органом, який видав оскаржений акт, і кінцевими набувачами майна), у яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один із таких відповідачів може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього (у випадку вимоги про витребування земельної ділянки - той відповідач, із володіння якого позивач просить її витребувати), а не до інших відповідачів.
Тобто, враховуючи, що відповідачі у цій справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є солідарними боржниками щодо одного грошового зобов`язання, однієї й тієї самої кредитної заборгованості, позивачем не визначено грошовий обов`язок відповідачів як окремих суб`єктів цивільного права, застосування позовної давності до позовних вимог у цій справі не порушує норм права та відповідає усталеній судовій практиці.
Отже, з огляду на те, що АТ «УкрСиббанк» як кредитор, у порядку ч.2 ст.1050 ЦК України у 2014 році змінив строк виконання зобов`язання, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування, однак позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитом, звернення стягнення на предмет іпотеки у вересні 2021 року, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задовленні позову у зв`язку з пропуском позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . 
На підставі викладеного, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно з`ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об`єктивний склад, права та обов`язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
При цьому, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення. 
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 19 листопада 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складення повного судового рішення 25 лютого 2025 року.

Головуючий 

Судді