Номер провадження: 22-ц/813/1930/25 
Справа № 522/20603/23
Головуючий у першій інстанції Науменко А.В.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

                                        ПОСТАНОВА
Іменем України
16.01.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря судового засідання Крупської М.Г.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі -  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , від імені якої діє представник ОСОБА_5 ,
на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2024 року, ухвалене судом у складі судді Науменка А.В., в м. Одеса,
за позовомОСОБА_1  до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування та договору оренди 
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
В жовтні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування та договору оренди, в обґрунтування якої зазначила, що ОСОБА_1 є рідною матір`ю ОСОБА_2 , який перебуває в шлюбі із ОСОБА_3 .
Станом на серпень 2019 року позивачка була власником квартири АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з чотирьох житлових кімнат, загальною житловою площею 99,7 кв.м. та підсобних приміщень, загальна площа квартири 193,7 кв.м.
У 2019 році ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (син та невістка позивачки) вирішили виїхати на постійне місце проживання за кордон у Італію. Для цього їм було необхідно оформити Шенгенські візи та Італійські візи «Обране місце проживання».
Позивачка відзначає, що вищевказані візи видаються лише за умови, що потенційні емігранти мають намір виїхати з Шенгенської зони до закінчення терміну дії візи. Також емігрант повинен мати достатньо коштів для проживання протягом усього терміну перебування у Шенгенській зоні. Для цього обов`язково необхідно надати документи, які підтверджують необхідний розмір доходу та наявність задовільного матеріального становища.
Станом на 2019-2020 роки ОСОБА_2 мав офіційний доход. Однак його дружина, ОСОБА_3 , не мала офіційного доходу та документів, які б підтверджували її матеріальне становище, тому виникли проблеми з підготовкою необхідних документів на сім`ю.
У 2019 році ОСОБА_2 звернувся до своєї матері, ОСОБА_1 з проханням здійснити перереєстрацію права власності на належну їй квартиру під АДРЕСА_1 на ОСОБА_3 з метою створення документального підтвердження офіційного джерела доходу у останньої.
У свою чергу, ОСОБА_2 пояснив, що вказана перереєстрація необхідна для підтвердження матеріального становища ОСОБА_3 . Крім того, ОСОБА_2 вказав, що з метою підтвердження наявності доходу у ОСОБА_3 , остання має намір зареєструватись фізичною особою-підприємцем та оформити вказану квартиру в оренду.
Статус фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 було отримано з метою підтвердження офіційного доходу, який вона має отримувати через надання в оренду зазначеної квартири.
Позивачка погодилась на вищевказану пропозицію сина за умови, що після вирішення візових питань відповідачі повернуть квартиру у власність позивачки.
12 вересня 2019 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2 договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 441.
В цей же день 12 вересня 2019 року ОСОБА_2 з ОСОБА_3 уклали договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 443.
Таким чином, власником квартири під АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з чотирьох житлових кімнат, загальною житловою площею 99,7 кв. м. є ОСОБА_3 .
01 січня 2020 року  ОСОБА_3  уклала з  ОСОБА_4  договір оренди квартири. У цьому договорі встановлено, що орендодавець зобов`язується прийняти у строкове платне користування житлове приміщення (квартиру), а орендар зобов`язується сплачувати орендну плату.
Позивач зазначає, що за наявною у неї інформацією ОСОБА_4 є рідною сестрою ОСОБА_3 .  ОСОБА_3 свідомо оформила квартиру в оренду саме своїй сестрі, оскільки це було необхідно для документального підтвердження задовільного матеріального стану та високого розміру доходів при подачі документів для отримання візи.
Позивач посилається, що відповідачам було відмовлено в отриманні італійської візи, однак на прохання позивачки отримати вказану квартиру назад, відповідачі відмовили їй вказавши, що будуть пробувати отримати візу ще один раз. 
Зазначає, що при вчиненні фіктивних правочинів сторони мали іншу ціль, ніж та, що передбачена правочинами, зокрема оформлення Шенгенської візи та італійської візи «Обрання Місце Проживання» з метою виїзду на постійне місце проживання закордон.
Виходячи з вищевикладеного позивачка просила суд визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. 12 вересня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 441; визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. 12 вересня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 443; визнати недійсним договір оренди квартири від 01 січня 2020 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 11 червня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування та договору оренди задовольнив. Визнав недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. 12.09.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 441. Визнав недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. 12.09.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 443. Визнав недійсним договір оренди квартири від 01.01.2020 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені договори дарування є фіктивними, як такі що не спрямовані на реальне настання правових наслідків, адже вчинений між родичами першого ступеню спорідненості, суто в паперовій формі, без передання майна у фактичне володіння або будь-яких інших дій, без зміни статусу сторін відносно цього майна. Судом враховано, що сторонами укладались спірні договори дарування та оренди, які охоплювалися єдиною метою - висвітлення офіційного доходу у ОСОБА_3 для отримання візи для всіх членів сім`ї. Суд зазанчив, що сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, оскільки спірна квартира не передавалась у фактичне використання відповідачів, зазначена квартира залишилась фактично у власності позивача, а відтак є всі підстави для кваліфікації договорів дарування квартири та оренди як фіктивних. Належних та достатніх доказів того, що хтось з відповідачів проживав у вказаній квартирі, після укладання договорів дарування, або на підставі договорів оренди відповідачами не надано.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що всі оспорювані договори, а саме дарування та оренди слід розглядати як договори направлені для досягнення протиправної мети, а саме отримання фіктивних документів для підтвердження відповідачем ОСОБА_3 необхідної інформації щодо отриманням доходу, для подальшого введення в оману третьої сторони, а саме для отримання візи «Обрання постійного місця проживання».
Приморський районний суд м. Одеси ухвалою від 10 липня 2024 року виправив описки в рішенні Приморського районного суду від 11.06.2024 року в абзацах 59, 60, 98, 101-103 мотивувальної частини рішення. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , від імені якої діє представник ОСОБА_5 , просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.06.2024 року та ухвалити нове, яким відмовити  ОСОБА_1  у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що на час укладення оспорюваного правочину позивач мала намір укласти саме договір дарування квартири на користь ОСОБА_2 , а не будь-який інший правочин, укладаючи оскаржуваний договір, позивач усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки. При цьому наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків у результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення таких правочинів, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваних правочинів.
Посилається на правовий висновок викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.05.2021 року у справі № 718/955/20, згідно якого, розглядаючи справу про визнання договору дарування недійсним, судам необхідно встановити обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення.
Зазначає, що ОСОБА_2  було прийнято рішення, в порядку ст.ст. 317, 319 ЦК України, яка мало результатом укладення договору дарування від 12.09.2019 року, який зареєстрований в реєстрі за № 443 на користь відповідача ОСОБА_3 , яка на дату укладення правочину була дружиною відповідача. Наголошує, що відповідач ОСОБА_2 не звертався із позовною заявою про розірвання укладеного 12.09.2019 року договору дарування, який було внесено в реєстр за № 443, що підтверджує намір та волю сторони правочину передати у дар спірне майно.
За обставин викладених вище, які знаходять підтвердження як в нормах матеріального права, так і в матеріалах цивільної справи, скаржник вважає, що укладений правочин відповідав зовнішньому прояву волі відповідача, а зазначені дії передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином.
Посилається, що «версія» обставин позивачки не знаходить свого підтвердження тому, що оскаржуваний договір оренди був укладений 01.01.2020 року, тобто зі спливом майже 4 (чотирьох) місяців, після укладення оскаржуваних договорів дарування.
Скаржник зазначає, що наслідком укладення договору дарування від 12.09.2019 року, який зареєстрований в реєстрі за №443, ОСОБА_3 стала власником квартири під АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з чотирьох житлових кімнат, загальною житлово площею 99,7 кв. м. та підсобних приміщень, загальна площа квартири - 193, 7 кв.м.
Відповідач ОСОБА_3 , як повноцінний власник майна, 01.01.2020 року в межах вимог та правил цивільного кодексу уклала на свій розсуд договір оренди майна з ОСОБА_4 . Зазначає, що чинне законодавство України не містить обмежень, щодо укладення договору оренди зі своїми родичами, оскільки істотною умовою в укладенні договору оренди є факт тимчасової передачі у платне користування об`єкту нерухомого майна.
Вважає, що позовна вимога про визнання договору оренди майна від 01.01.2020 року є передчасною, оскільки об`єктивна відсутність правових наслідків у вигляді порушення прав та інтересів позивача свідчить про передчасність звернення до суду і відсутність юридичного спору, змістом якого є спір щодо прав чи обов`язків. Наведене виключає можливість розгляду справи судом, оскільки відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на «юридичні спори».
Крім того, скаржник зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 728 ЦК України, до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Разом з тим, як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивач звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою про визнання недійсним договорів дарування 19 жовтня 2023 року, тобто зі спливом позовної давності.
Вважає, що всупереч вимогам закріпленим у ч. 4 ст. 265 ЦПК України, оскаржуване рішення не містить фактичних обставин, встановлених судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Судом не надано оцінку доказам, які були надані відповідачем на підтвердження своїх заперечень.

(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.09.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою, роз`яснювалось ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу. 
ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 копію ухвали про відкриття провадження від 23.09.2024 року отримали 27.09.2024 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.
ОСОБА_1  копію ухвали про відкриття провадження від 23.09.2024 року та копію апеляційної скарги отримала 19.10.2024 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_6 копію ухвали про відкриття провадження від 23.09.2024 року та копію апеляційної скарги отримав 16.10.2024 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.
ОСОБА_2 копію ухвали про відкриття провадження від 23.09.2024 року та копію апеляційної скарги отримав 27.09.2024 року та 29.07.2024 року відповідно в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.
ОСОБА_4 копію ухвали про відкриття провадження від 23.09.2024 року та копію апеляційної скарги отримала 27.09.2024 року та 29.07.2024 року відповідно в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.
Від представник ОСОБА_1 – ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що обґрунтовуючи позовну заяву, позивачка посилалась на фіктивність спірних договорів дарування та договору оренду, оскільки фактично дані договори були укладені для виду, цілі спірних правочинів були відмінними ніж ті, що передбачені правочинами, дійсною метою укладення спірних правочинів є введення в оману третьої сторони щодо фактичних обставин правочину та дійсних намірів сторін.
Вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність ознак фіктивності спірних договорів дарування, оскільки з вказаних документів чітко прослідковується дійсна мета оформлення спірних правочинів, яка полягає у оформленні сім`єю ОСОБА_7 візи для постійного місця проживання у Італії. Натомість, відповідачкою ОСОБА_3 не було зазначено під час розгляду справи у суді першої інстанції дійсну мету переоформлення квартири, яка на праві приватної власності належала матері її на той час чоловіка. У скаржника взагалі відсутня єдина позиція з цього приводу, в суді першої інстанції вона постійно змінювалась, в апеляційній скарзі дійсна мета переоформлення взагалі не зазначена.
Крім того, представник позивача вважає, що у випадку задоволення позовних вимог позивачки та визнання недійсними договору дарування № 441 та договору дарування № 443, договір оренди квартири від 01 січня 2020 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , теж підлягає визнанню недійсним. Оскільки матеріалами справи безумовно підтверджується його фіктивність та вказаний договір пов`язаний з предметом спору, так як всі оспорювані правочини фактично укладались лише з однією метою (підтвердження офіційного доходу ОСОБА_3 ) отже у ОСОБА_1 є право на визнання договору оренди від 01.01.2020 року недійсним.
Щодо доводів скаржника, що позивачкою був пропущений строк позовної давності при звернені до суду з позовною заявою про розірвання договору дарування, представник позивача зазначає, що в даному випадку розглядається законна вимога позивачки про визнання договору недійсним, що не є тотожним поняттю «розірвання договору дарування», оскільки є окремою самостійною позовною вимогою. У зв`язку з чим, до позовних вимог застосовується позовна давність тривалістю у три роки, яка передбачено частиною 1 статті 257 ЦК України. Крім того, з огляду на обставини карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також з урахуванням воєнного стану, позивачкою фактично не був пропущений строк на звернення до місцевого суду з позовною заявою про визнання договору дарування № 441 та № 443 недійсними.
ОСОБА_1 судову повістку отримала 18.12.2024 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
ОСОБА_3 судову повістку отримала 25.11.2024 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
Представник ОСОБА_3 – ОСОБА_5 судову повістку отримала 25.11.2024 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
ОСОБА_4 судову повістку отримала 25.11.2024 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
ОСОБА_2 судову повістку отримав 25.11.2024 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
Від ОСОБА_3 16.01.2025 року через підсистему «Електронний суд» до апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в обґрунтування якого зазначено, що скаржник не має адвоката, що позбавляє її можливості належно захищати свої інтереси у судовому процесі, оскільки вона шукала адвоката в Одесі та Києві, однак не змогла знайти кваліфікованого представника, який міг би належно захистити її права.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 16.01.2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовив скаржнику у задоволенні зазначеного клопотання з огляду на таке.
Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.
Про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням (абзац другий статті 366 ЦПК України).
Враховуючи наявність в матеріалах справи достатньої кількості доказів для встановлення фактичних обставин справи, у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, у клопотанні не наведено обставин, які б перешкоджали розглянути справу за відсутності ОСОБА_3 , а також не мотивовано необхідність її безпосередньої явки до суду.
З огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності ОСОБА_3 .
На електронну пошту апеляційного суду від представника скаржника Попової І.С. надійшов лист-повідомлення в якому повідомляється про розірвання договору про надання правничої допомоги, який був укладений 23.07.2024 року між ОСОБА_3 та адвокатом Поповою І.С., з метою представництва інтересів ОСОБА_3 у цивільній справі № 522/20603/23.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.01.2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено у прийнятті зазначеного листа-повідомлення, з огляду на наступне.
Статтею 14 ЦПК України, зокрема, передбачено, що у судах функціонує Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система.
Частинами п`ятою, шостою статті 43 ЦПК України встановлено, що документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.
Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Зазначений лист-повідомлення надіслано адвокатом Поповою І.С. на електронну адресу суду апеляційної інстанції.
Ураховуючи положення ЦПК України, адвокат Попова І.С. мала право подати лист-повідомлення 1) в письмовій формі; 2) в електронному вигляді з використанням сервісу «Електронний суд».
Проте лист-повідомлення поданий адвокатом Поповою І.С., електронною поштою з використанням електронного цифрового підпису, що дає підстави стверджувати, що заявник використав спосіб звернення до суду не передбачений чинним процесуальним законодавством. Крім того, апеляційний суд, звертає увагу, що в зазначеному повідомленні не зазначено коли саме було розірвано договір про надання правничої допомоги  ОСОБА_3 .
Від представника позивача – Бочарова А.В. надійшли клопотання про долучення доказів, а саме: належним чином завіреної копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) з кримінального провадження № 12024163510000692 від 10.09.2024 року та протокол допиту свідка від 23.09.2024 року у кримінальному провадженні № 12024163510000692 від 10.09.2024 року; пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілої, яка була вручена в рамках кримінального провадження №12024163510000692 від 10.09.2024 року; належним чином завірену копію відповіді Відділу поліції № 5 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області за вих. № 60.5-СВ-16 від 14.01.2025 року.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 16.01.2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовив представнику позивача – Бочарову А.В. у задоволенні зазначених клопотань, з огляду на наступне.
У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20) та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19) зазначено, що: «відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За змістом статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».
З доданих клопотань, вбачається, що витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) з кримінального провадження № 12024163510000692 датований 10.09.2024 року; протокол допиту свідка датований 23.09.2024 року; пам`ятка про процесуальні права та обов`язки потерпілої яка була вручена в рамках кримінального провадження №12024163510000692 датована 10.09.2024 року; відповідь Відділу поліції № 5 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області за вих. № 60.5-СВ-16 датована 14.01.2025 року, зазначені обставини свідчать про те, що надані докази датовані після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення. Суд же апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 року у справі № 922/393/18.
Щодо протоколу допиту свідка від 23.09.2024 року у кримінальному провадженні № 12024163510000692 від 10.09.2024 року, колегія суддів не приймає наданий представником позивача доказ, він не засвідчений посадовою особою, яка його склала, відсутні відомості щодо дозволу слідчого, чи прокурора про можливість розголошувати відомості досудового розслідування, оскільки відповідно до статті 222 Кримінального процесуального кодексу України, відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Слідчий, прокурор попереджає осіб, яким стали відомі відомості досудового розслідування, у зв`язку з участю в ньому, про їх обов`язок не розголошувати такі відомості без його дозволу.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 – адвокат Бочаров А.В. просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
Представник ОСОБА_2 – адвокат Обертович Д.М. в судовому засіданні просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені договори дарування є фіктивними, як такі що не спрямовані на реальне настання правових наслідків, адже вчинений між родичами першого ступеню спорідненості, суто в паперовій формі, без передання майна у фактичне володіння або будь-яких інших дій, без зміни статусу сторін відносно цього майна, оскільки судом враховано, що сторонами укладались спірні договори дарування та оренди, які охоплювалися єдиною метою - висвітлення офіційного доходу у ОСОБА_3 для отримання візи для всіх членів сім`ї. Суд врахував, що сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, оскільки спірна квартира не передавалась у фактичне використання відповідачів, зазначена квартира залишилась фактично у власності позивача, а відтак є всі підстави для кваліфікації договорів дарування квартири та оренди як фіктивних. Належних та достатніх доказів того, що хтось з відповідачів проживав у вказаній квартирі, після укладання договорів дарування, або на підставі договорів оренди відповідачами не надано.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що всі оспорювані договори, а саме дарування та оренди слід розглядати як договори направлені для досягнення протиправної мети, а саме отримання фіктивних документів для підтвердження відповідачем ОСОБА_3 необхідної інформації щодо отриманням доходу, для подальшого введення в оману третьої сторони, а саме для отримання візи «Обрання постійного місця проживання».
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 та є рідною матір`ю ОСОБА_2 . Ці дані підтверджуються свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 06 грудня 1967 року.
На момент серпня 2019 року позивачка була власницею квартири під АДРЕСА_1 . Квартира складається з чотирьох житлових кімнат загальною площею 99,7 кв. м. та підсобних приміщень, загальна площа квартири становить 193,7 кв.м.
12 вересня 2019 року ОСОБА_1 уклала договір дарування з ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. та зареєстрований під № 441, дата державної реєстрації 12.09.2019 року о 10:02. 
Положеннями п. 1 договору визначено, що ОСОБА_1 подарувала квартиру під АДРЕСА_1 . Ця квартира складається з чотирьох житлових кімнат загальною площею 99,7 кв.м та підсобних приміщень. Загальна площа квартири АДРЕСА_2 (дев`ять) - 193,7 кв.м. Зазначена квартира належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_2 , виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 26 квітня 2010 року. Це свідоцтво зареєстровано в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» в книзі: 196доп-98, номер запису: 2264, реєстраційний номер: 30367788.
12 вересня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. та зареєстрований під № 443. Дата державної реєстрації 12.09.2019 року о 10:58 
Положеннями п. 1 договору визначено, що ОСОБА_2 подарував квартиру під АДРЕСА_1 . Ця квартира складається з чотирьох житлових кімнат загальною площею 99,7 кв. м. та підсобних приміщень. Загальна площа квартири АДРЕСА_2 (дев`ять) становить 193,7 кв. м. Зазначена квартира належить дарувальнику на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. 12.09.2019 року за реєстровим № 441, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.09.2019 року, номер запису про право власності: 33185960, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1912474151101 (інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №180708626 від 12.09.2019 року).
Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що оспорювані договори дарування  та оренди є фіктивними, оскільки не спрямовані на реальне настання правових наслідків, а укладені з метою створення документального підтвердження офіційного джерела доходу у ОСОБА_3 та високого розміру доходів при подачі документів для отримання візи. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (син та невістка позивачки) вирішили виїхати на постійне місце проживання за кордон у Італію. Для цього їм необхідно було оформити Шенгенські візи та Італійські візи «Обране місце проживання», обов`язково надати документи, які підтверджують необхідний розмір доходу та наявність задовільного матеріального становища.  ОСОБА_2 мав офіційний доход, його дружина ОСОБА_3 не мала офіційного доходу та документів, які б підтверджували її матеріальне становище. У 2019 році ОСОБА_2 звернувся до своєї матері, ОСОБА_1 , з проханням здійснити перереєстрацію права власності на належну їй квартиру під АДРЕСА_1 на ОСОБА_3 для підтвердження матеріального становища ОСОБА_3 , яка має намір зареєструватись фізичною особою-підприємцем та оформити вказану квартиру в оренду. 
1 січня 2020 року ОСОБА_3 уклала договір оренди квартири з ОСОБА_4 , яка є її рідною сестрою. У цьому договорі встановлено, що орендодавець зобов`язується прийняти у строкове платне користування житлове приміщення (квартиру), а орендар зобов`язується сплачувати орендну плату.
11 березня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду до договору оренди квартири від 1 січня 2020 року, якою передбачено перерахування орендної плати на рахунок Орендодавця.
Після укладення зазначених договорів відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в квартиру не в`їжджали та не користувались нею.
Відповідачам відмовлено в отриманні італійської візи, при цьому останні на прохання позивачки отримати вказану квартиру назад, відмовили.
Положеннями ст. 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду і знають заздалегідь, що він не буде виконаний.
Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
Зазначена правова позиція викладені у постанові Верховного Суду від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року у справі № 723/405/17, провадження   № 61-46674св18.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 90/16579/20 зазначено, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання договору недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає її зовнішньому прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину (такі правові висновки сформулювала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19)).
Суд першої інстанції, перевіряючи факти на які посилалась відповідачка ОСОБА_3 про те, що квартиру їй подарували на річницю весілля, встановив, що згідно свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_2 , шлюб між відповідачами було укладено 09.12.2007 року. Оскаржувані договори дарування квартири були укладені 12.09.2019 року. Інтервал між цими двома датами складає 11 років, 9 місяців та 4 дні.
Суд першої інстанції зазначив, що дата перебування у шлюбі не є «ювілейною», тому у суду виник об`єктивний сумнів щодо мотиву зазначеного відповідачем ОСОБА_3 .
Відповідачем ОСОБА_3 не доведено та не обґрунтовано чи були якісь інші події, зміни в житті відповідачів окрім бажання отримати візи, що могли вплинути на рішення сторін правочинів щодо майна.
Судом першої інстанції встановлено, що в той же місяць, а саме 03.09.2019 коли було укладено договори дарування зазначеної квартири  ОСОБА_3  отримує статус фізичної особи-підприємця, про що свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (Дата та номер запису про проведення державної реєстрації: 03.09.2019 року, номер запису: 25560000000155684).
01 січня 2020 року  ОСОБА_3  уклала договір оренди квартири з рідною сестрою ОСОБА_4 . Згідно з пунктом 1.1 цього договору, орендодавець зобов`язується надати орендареві житлове приміщення (квартиру) в оренду, а Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату.
Згідно з пунктом 5.1 договору, місячна орендна плата становить 105680 гривень. За офіційним курсом Національного Банку України на 01 січня 2020 року, це еквівалент 4000 євро.
11 березня 2020 року сторони уклали додаткову угоду, згідно з якою Орендар перераховує орендну плату на рахунок Орендодавця в ПАТ «Банк Восток».
Судом першої інстанції зазначено, що орендна плата у розмірі 4000 євро є досить великою з точки зору наявної публічної інформації до якої має доступ сторонній спостерігач. Цей розмір очевидно не відповідає ринковим умовам та об`єктивним факторам відносно розміру та місця розташування квартири.
Факт, що орендодавець і орендар є рідними сестрами, перерахування орендної плати на банківський рахунок відповідачки, та створення ФОП у той же час, що і укладення договорів дарування викликає сумніви щодо об`єктивності та правомірної мети угоди.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17-ц зокрема зазначено, що судами попередніх інстанцій слід було надати належну правову оцінку тому, що спірний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, слід було перевірити чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином; чи направлені дії сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича….зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Судом першої інстанції враховано, що сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання правочинів, оскільки спірна квартира не передавалась у фактичне використання відповідачів, зазначена квартира залишилась фактично у власності позивача, а відтак є всі підстави для кваліфікації Договорів дарування квартири та оренди як фіктивних.
Судом першої інстанції встановлено, що квартира весь час залишалась у користуванні позивача. В той же час належних та достатніх доказів того, що хтось з відповідачів проживав у вказаній квартирі, після укладання договорів дарування, або на підставі договорів оренди відповідачами не надано.
Судом першої інстанції зазначено, що жодна зі сторін не заперечували того факту що відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були здійснені спроби отримати візу у Італії.
Однією з необхідних умов отримання візи є підтвердження встановленого розміру пасивного доходу у відповідачів.
Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до Афідевіту від 13.04.2020 року завіреного приватним нотаріусом ОСОБА_8 -   ОСОБА_3  було підтверджено факт отримання довідки № В-01-05274БТ від ПАТ «Банк Восток» та виписку по рахунку.
Відповідно до Афідевіту від 13.04.2020 року завіреного приватним нотаріусом ОСОБА_8 -   ОСОБА_3  було підтверджено факт відкриття банківського рахунку та виписку по рахунку.
Відповідно до Афідевіту від 16.04.2020 року завіреного приватним нотаріусом ОСОБА_8 -  ОСОБА_3  було підтверджено факт укладання договору оренди від 01.01.2020 року, Акт-прийому передачі за договором оренди квартири від 01.01.2020 року та Додаткова угода від 01.01.2020 року.
У відповіді Консульства від 26.06.2020 року зазначено, що мінімальний розмір пасивного доходу для отримання візи повинен становити сумарно щонайменше 31000,00 євро на рік.
Згідно відповіді Консульства від 09.09.2020 року запит на отримання візи було відхилено через відсутність документального обсягу доходу, а саме з огляду на те, що мінімальний розмір пасивного доходу для отримання візи повинен складати щонайменше 31000,00 євро на рік для кожного з заявників.
       Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що факт відкриття відповідачкою власного ФОП, укладення договорів дарування, укладення договору оренди, переклад вказаного договору на італійську мову, оренда квартири з сестрою за очевидно завищеною ціною, оформлення додаткової угоди для сплати оренди на банківський рахунок, відсутність доказів фактичного проживання у квартирі відповідачами свідчить про те, що всі учасники оспорюваних правочинів, знали та усвідомлювали дійсні цілі укладення вказаних правочинів, які не відповідають правовій природі цих правочинів.
Укладаючи оспорювані правочини її сторони свідомо і недобросовісно переслідували неправомірну мету, а саме фіктивно укладали договори дарування та оренди між членами сім`ї уникаючи встановленого оподаткування, для отримання фіктивних документів для підтвердження відповідачем  ОСОБА_3 необхідної інформації щодо отриманням доходу, для подальшого введення в оману третьої сторони, а саме для отримання візи «Обрання постійного місця проживання.
В апеляційній скарзі скаржник, ураховуючи положення статті 229 ЦК України, посилається на те, що на час укладення оспорюваного правочину позивач мала намір укласти саме договір дарування квартири на користь ОСОБА_2 , а не будь-який інший правочин та усвідомлювала його умови і правові наслідки. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків у результаті переусвідомлення його значення для себе, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваних правочинів.
Колегія суддів звертає увагу, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).
Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Скаржник, посилаючись на норми права та обставини що стосуються визнання договорів дарування недійсними з підстав їх укладення під впливом помилки, не врахував, що у справі, що переглядається, позивач заявив вимоги про визнання оспорюваних правочинів недійсними з підстав їх фіктивності, тому доводи не заслуговують на увагу. 
Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 337/5653/19, оскільки фактичні обставини у справі, яка переглядається, та у справі, на яку містяться посилання у апеляційній скарзі, є різними, а правовідносини не є подібними.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_2 не звертався із позовною заявою про розірвання договору дарування укладеного 12.09.2019 року, що підтверджує намір та волю сторони правочину передати у дар спірне майно, не заслуговують на увагу, оскільки предметом позову є визнання договору дарування від 12.09.2019 року недійсним, а не розірвання. 
Визнання договору дарування недійсним не є тотожним за змістом та наслідком з тими, що настають внаслідок розірвання договору.
Як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 підтвердив обставини викладені позивачем у позовній заяві, зазначивши, що договори дарування є фіктивними, укладалися з метою підтвердження отримання ОСОБА_3 доходу для отримання візи.
Посилання скаржника на те, що вимога про визнання договору оренди майна від 01.01.2020 року є передчасною не заслуговують на увагу.
Судом першої інстанції встановлено, що 01 січня 2020 року  ОСОБА_3  уклала договір оренди квартири з рідною сестрою ОСОБА_4 . Згідно з пунктом 1.1 цього договору, орендодавець зобов`язується надати орендареві житлове приміщення (Квартиру) в оренду, а орендар зобов`язується сплачувати орендну плату.
Згідно з пунктом 5.1 договору, місячна орендна плата становить 105 680 гривень. За офіційним курсом Національного Банку України на 01 січня 2020 року, це еквівалент 4000 євро.
11 березня 2020 року сторони уклали додаткову угоду, згідно з якою орендар перераховує орендну плату на рахунок орендодавця в ПАТ «Банк Восток».
Спірна квартира за договором оренди не передавалась у фактичне використання орендатора, фактично залишалась у користуванні позивача, відповідачами доказів на спростування вказаний обставин суду не надано, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання договору оренди недійсним.
Доводи апеляційної скарги про те, що до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік, однак позивач із позовною заявою до суду про визнання недійсними договорів дарування звернувся 19 жовтня 2023 року, тобто зі спливом строку позовної давності, є необґрунтованими, з огляду на таке. 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами частин першої і другої статті 268 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.
Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимоги про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу).
Колегія суддів звертає увагу, що позивачем у цій справи заявлені вимоги про визнання договорів дарування недійсними. Із вимогами про розірвання договорів дарування позивач у встановленому законом порядку не звертався.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
З 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнено Прикінцеві положення ЦК України пунктом 12 такого змісту «під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Якщо строк позовної давності закінчувався після набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України, продовжилися на строк дії такого карантину.
Зазначене застосування положень Закону України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21, а також постановах Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 343/2389/22, від 17 січня 2024 року у справі № 130/1596/22.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та був відмінений з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".
Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" від 15.03.2022 року № 2120-IX, який набрав чинності 17.03.2022 року, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 19, яким передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Оскільки з 02.04.2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", згідно з яким в Україні запроваджено з 12.03.2020 року загальнодержавний карантин, який тривав до 30.06.2023 року, а з 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан і, відповідно, станом на 19.10.2023 року (дата подання позовної заяви) діяв на усій території України, то посилання скаржника на те, що строк позовної давності за вимогами про визнання договорів дарування від 12.09.2019 року недійсними сплив є помилковим, тому наслідки спливу строку позовної давності до правовідносин сторін не застосовуються.
Скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції не надано оцінки фактичним обставинам справи та доказам, які були надані відповідачем на підтвердження своїх заперечень, натомість в апеляційній скарзі скаржником не зазначено яким саме доводам відповідача та долученим останнім до матеріалів справи доказам судом першої інстанції не було надано оцінки. 
Колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні надано належну оцінку фактичним обставинам справи, доводам відповідача і долученим до матеріалів справи доказам.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Щодо суті апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374,  ст. 375, 384 ЦПК України,  Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 24 січня 2025 року.

Головуючий                                                                                     В.А. Коновалова

Судді                                                                                                 М.В. Назарова
                                                                                                              Ю.П. Лозко