ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2025 року	Львів	Справа № 380/13658/24 пров. № А/857/26957/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                             Шинкар Т.І.,
суддів                                                                               Обрізка І.М.
                                                                                         Судової-Хомюк Н.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Крутько О.В.), ухвалене в порядку письмового провадження в м.Львів 27 вересня 2024 року, у справі №380/13658/24 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій,
В С Т А Н О В И В :

26.06.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, просив: визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової допомоги, у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС України; зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, з врахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2024 року позов задоволено частково: визнано протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо повернення без прийняття рішення матеріалів про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ; зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, і додані до неї документи та прийняти одне з рішень, передбачених пунктом 9 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850. У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено. 
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що доводи відповідача про те, що вирішення питання призначення позивачеві одноразової грошової допомоги не належить до його компетенції, суд вважає необґрунтованими та безпідставними, з огляду на те, що Порядком №850 у сукупності із іншими наведеними законодавчими актами чітко встановлено, що рішення про призначення або про відмову в призначенні грошової допомоги має бути прийнято саме Міністерством внутрішніх справ України, і відповідно, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання Міністерства внутрішніх справ України. Суд першої інстанції дійшов висновку, що невиконання відповідачем покладеного на нього обов`язку щодо прийняття в місячний строк після надходження від Управління поліції охорони в Львівській області матеріалів щодо позивача відповідного рішення, свідчить про порушення ним вимог п. 9 вищезазначеного Порядку. Суд першої інстанції зауважив, що лист відповідача № 3268/49-2024 від 06.02.2024 не містять чіткого та однозначного рішення по суті про призначення чи про відмову в призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, а отже не може вважатися «відмовою у призначенні одноразової грошової допомоги» в розумінні Порядку №850. Суд першої інстанції дійшов висновку, відповідачем в даному випадку допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у неприйнятті рішення з питань призначення позивачу одноразової грошової допомоги.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Міністерство внутрішніх справ України подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2024 року та ухвалити нове, яким в позові відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що Міністерство внутрішніх справ України не уповноважене здійснити нарахування та виплату одноразової грошової допомоги позивачу, оскільки у разі здійснення цього буде порушено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850. Скаржник зазначає, що у Державному бюджеті України видатки на забезпечення діяльності Державної служби охорони та його структурних підрозділів для МВС додатково не передбачені. Скаржник звертає увагу, що МВС України є неналежним відповідачем у справі, оскільки фінансування МВС України на потреби Поліції охорони (Державної служби охорони) за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС України, законодавством не передбачено. 
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у період з 16.02.1993 по 09.03.2011 проходив службу в органах внутрішніх справ - Управлінні державної служби охорони при ГУ МВС України у Львівській області (правонаступник Управління поліції охорони у Львівській області НП України).
На підставі акта огляду МСЕК позивачу видано довідку серії 12 ААГ №377963 від 21.11.2023, якою позивачу встановлена третя група інвалідності та встановлено, що причина інвалідності пов`язана з проходженням служби в органах внутрішніх справ.
На підставі акта огляду МСЕК позивачу видано довідку серії 12 ААА №027576 від 27.11.2023 про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, що становить 45% ступеня втрати професійної працездатності; встановлено, що причиною втрати професійної працездатності є захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.
05.12.2023 позивач звернувся до Управління поліції охорони у Львівській області Національної поліції України із заявою (рапортом) про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності.
10.01.2024 Управління поліції охорони у Львівській області направило до Міністерства внутрішніх справ України оригінали документів щодо призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 .
Розглянувши документи ОСОБА_1 , Департамент пенсійних питань та соціального захисту Міністерства внутрішніх справ України надав відповідь вих. № 3268/49-2024 від 06.02.2024 у якій повідомив, що Управління поліції охорони у Львівській області не належать до сфери управління МВС, а є територіальним органом Національної поліції України, тому документи слід надіслати до центрального органу управління поліцією, а не до МВС України. Документи повернуті для надсилання за належністю до Національної поліції України.
У подальшому лист Департамента пенсійних питань та соціального захисту Міністерства внутрішніх справ України вих. № 3268/49-2024 від 06.02.2024 опрацьовано Департаментом поліції охорони Національної поліції України та пакет документів колишнього працівника міліції ОСОБА_1 повернуто Управлінню поліції охорони у Львівській області для надсилання до Міністерства внутрішніх справ України (листом від 19.03.2024 №2117/43/33/01-2024).
Згідно листа від 17.05.2024 №3323/43/33/01-2024 Управління поліції охорони у Львівській області Національної поліції України повернуло Якимцю А.А. документи щодо призначення одноразової грошової допомоги без виконання.
Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача дії щодо неприйняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги, звернувся з цим позовом до суду. 
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з таких мотивів.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
До набрання чинності Законом України від 02 липня 2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII), тобто до 07 листопада 2015 року, порядок виплати одноразової грошової допомоги було врегульовано нормами статті 23 Закону України від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ «Про міліцію» (далі - Закон №565-ХІІ) та постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850, якою затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (далі - Порядок №850).
За приписами статті 23 Закону №565-ХІІ у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності, йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.
На виконання вимог зазначеної статті, постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850 затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (далі – Порядок № 850).
Згідно з пунктом 3 Порядку №850 грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності I групи; 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності ІІ групи; 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності IIІ групи.
Днем виникнення права на отримання грошової допомоги є, у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності, дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.
Порядком №850 визначено, що працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках). Керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 Порядку №850, висновок щодо виплати грошової допомоги. Міністерство внутрішніх справ України в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 Порядку №850 документів приймає рішення про призначення або, у випадках передбачених пунктом 14 Порядку №850, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.
Водночас, пунктом 5 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII Закон №565-ХІІ визнано таким, що втратив чинність.
За змістом пункту 15 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».
Таким чином, право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом № 565-XII, зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».
Такі висновки узгоджуються практикою Верховного Суду, викладеною в постановах від 07 березня 2018 року у справі № 464/5571/16-а, від 21 червня 2018 року у справі № 822/31/18, від 28 серпня 2018 року №804/6297/17, від 06 березня 2019 року у справі № 822/163/18, від 13 лютого 2018 року у справі №808/1866/16, від 18 жовтня 2018 року у справі №369/13187/17, від 28 березня 2019 року у справі №296/10138/16-а.
Аналогічна позиція, як це правильно зауважив суд першої інстанції, викладена Верховним Судом й стосовно колишніх працівників міліції, в тому числі і Управління поліції охорони, яким встановлено інвалідність після набрання чинності Законом України від 02 липня 2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII), тобто після 07 листопада 2015 року (постанови 02 березня 2021 року у справі № П/811/978/16, 20 травня 2019 року у справі №295/3198/18).
Відтак, за колишніми працівниками міліції, водночас і Управління поліції охорони, яким встановлено інвалідність внаслідок захворювання, що пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги на умовах, передбачених Законом № 565-XII та Порядку № 850.          
Пункт 8, 9 Порядку № 850 передбачає, що керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає Міністерству внутрішніх справ в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції: витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу; витяг з особової справи про склад сім`ї загиблого (померлого) працівника міліції.
Міністерство внутрішніх справ в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 означеного Порядку документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цього Порядку, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.
Отже, Порядком №850 чітко встановлено, що рішення про призначення або про відмову в призначенні грошової допомоги приймає саме Міністерство внутрішніх справ України.
Апеляційний суд констатує, що обов`язок з прийняття рішення про призначення чи відмову в призначенні грошової допомоги покладено саме на Міністерство внутрішніх справ України, як наслідок останній, повертаючи документи про виплату грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності позивачу після втрати чинності Закону № 565-XI, діяв протиправно.
За таких обставин підлягають відхиленню доводи скаржника про те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача.
Необґрунтованим, на переконання суду апеляційної інстанції, є посилання на відсутність у Державному бюджеті України видатків на забезпечення діяльності Державної служби охорони та його структурних підрозділів для МВС, як підставу неможливості призначення спірної грошової допомоги і проведення її виплати, оскільки не проведення відповідної соціальної виплати порушує гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції право мирно володіти своїм майном. 
Оскільки чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок чи компенсацій, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (рішення Європейського суду у справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року).
Аналогічна правова позиція підтримана Конституційним Судом України у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року №  20-рп/2004, від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.
Вказана відповідачем підстава не передбачена у пункті 14 Порядку №850, який, як зазначено вище, встановлює вичерпний перелік випадків, за яких особі може бути відмовлено у призначенні такої допомоги.
Даний висновок також узгоджується із правовою позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 02 березня 2021 року у справі №  П/811/978/16.
Також, є необґрунтованими аргументи скаржника щодо необхідності застосування правової позиції, зазначеної у постанові Верховного Суду від 19.08.2018 у справі №357/1734/17, з огляду на те, що правовідносини у цій справі виникли за інших фактичних обставин, що виключає можливість застосування таких висновків у даному спорі.
Окрім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, лист відповідача № 3268/49-2024 від 06.02.2024 не містять чіткого та однозначного рішення по суті про призначення чи про відмову в призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, а отже, не може вважатися «відмовою у призначенні одноразової грошової допомоги» в розумінні Порядку №850.
Отже, відсутність належним чином оформленого рішення відповідача про призначення чи про відмову в призначенні позивачеві одноразової грошової допомоги свідчить про те, що відповідач не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити відповідно до законодавства.
Статтею 77 КАС України  встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1  статті 90 КАС України  суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що в даному випадку допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у неприйнятті рішення з питань призначення позивачу одноразової грошової допомоги.
Оскільки, сторонами не оскаржується в апеляційному порядку судове рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові, а тому, в силу приписів ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції такому оцінки не надає.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2024 року у справі №380/13658/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк