ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року 
м. Київ

cправа №  920/1176/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Жайворонок Т. Є. - головуючої, Булгакової І. В., Колос І. Б.,

за участю:
секретаря судового засідання Іщука В. В.,
представників учасників справи:
позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» - Оніщука В. М.,
відповідача Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» - Приходька С. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» 
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2024 (головуюча - суддя Владимиренко С. В., судді: Демидова А. М., Ходаківська  І.  П.)

у справі
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» 
до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз»
про стягнення 7 947 575,68 грн,

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» (далі - ТОВ «Оператор газотранспортної системи України», позивач) звернулося до Господарського суду Сумської області з позовною заявою до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» (далі - АТ «Сумигаз», відповідач) про стягнення 7 947 575,68 грн, з яких 7 230 229,88 грн заборгованості за перевищення замовленої потужності за період з січня до березня 2021 року, 463 824,13 грн пені, 93 680,31 грн 3 % річних, 159 841,36 грн інфляційних втрат та 119 213,64 грн судового збору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» вказувало, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору транспортування природного газу № 2002000114 (далі - Договір) в частині сплати за перевищення замовленої потужності за спірний період, позивачем було нараховано відповідачу 463 824,13 грн пені на підставі пунктів 13.1, 13.5 Договору, 93 680,31 грн 3 % річних, 159 841,36 грн інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України.

Господарський суд Сумської області згідно з рішенням від 23.07.2024 позов задовольнив частково. Стягнув з АТ «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» на користь ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» 7  230  229,88 грн заборгованості, 46 382,41 грн пені, 93 680,31 грн 3% річних, 159  841,36 грн інфляційних втрат та 119 213,64 грн судового збору. У решті позову відмовив.

Північний апеляційний господарський суд у постанові від 22.10.2024 апеляційну скаргу ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» на вказане рішення суду першої інстанції задовольнив. Скасував рішення Господарського суду Сумської області від 23.07.2024 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені у розмірі 417 441,72 грн та в цій частині ухвалив нове рішення, згідно з яким стягнув з АТ «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» на користь ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» 463 824,13 грн пені та 7  413,95 грн судового збору за подання апеляційної скарги.  

У поданій 02.12.2024 до Верховного Суду касаційній скарзі АТ «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз», посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, незастосування норм частини першої статті 233 ГК України, частини третьої статті 551 ЦК України, а також неправильного застосування норм статей 216, 230 ГК України, статей 611, 625 ЦК України, що, на думку скаржника, не підлягали до застосування до спірних правовідносин, а також наявність підстави касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України, просить скасувати прийняту апеляційним господарським судом постанову в частині скасуванні рішення суду першої інстанції та в цій частині просить ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні вимог про стягнення пені у повному обсязі. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, вказує про незастосування судами попередніх інстанцій в оскаржуваній постанові правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 16.03.2021 у справі                  № 922/266/20, від 13.07.2022 у справі № 925/577/21, від 28.06.2022 у справі 902/653/21. 

Окрім наведеного, скаржник у касаційній скарзі вказує про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а саме: частини першої статті 2, частин першої та другої статті 13 ГПК України, частини третьої статті 86 ГПК України.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 02.12.2024 для розгляду касаційної скарги у справі № 920/1176/21 визначено колегію суддів у складі: Жайворонок Т. Є. (головуюча), Булгакова  І.  В., Колос І. Б.

Верховний Суд згідно з ухвалою від 14.01.2025 відкрив касаційне провадження у справі № 920/1176/21 за касаційною скаргою АТ «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» на постанову суду апеляційної інстанції від 22.10.2024 та встановив строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу до 29.01.2025.

29.01.2025 від ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» до Верховного Суду надійшов відзив, у якому позивач заперечує доводи касаційної скарги та, посилаючись на те що суд апеляційної інстанції повно та правильно встановив обставини справи, надав їм належну правову оцінку, з урахуванням нормативного регулювання правовідносин між сторонами, а також практики Верховного Суду щодо застосування зазначених скаржником норм права, вказує, що касаційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, та відповідно до вимог статті 296 ГПК України просить касаційне провадження у справі закрити.

Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

Як убачається з матеріалів справи 04.02.2020 ТОВ «Оператор газорозподільної систему України» (оператор) та АТ «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» (замовник) уклали договір транспортування природного газу № 2002000114 (далі - Договір), згідно з пунктом 2.1 якого за цим договором оператор надає замовнику послугу транспортування природного газу (далі - послуга) на умовах, визначених у цьому договорі, а замовник сплачує оператору встановлені в цьому договорі вартість такої послуги та плат (за їх наявності), які виникають при його виконанні.

Відповідно до умов пункту 2.2 Договору послуги надаються на умовах, визначених у Кодексі газотранспортної системи, затвердженому згідно з постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (Регулятором), від 30 вересня 2015 року № 2493 (далі - Кодекс), з урахуванням особливостей, передбачених цим договором.

Замовник погоджується з тим, що обов`язковою умовою надання послуги є доступ замовника до інформаційної платформи на підставі Правил надання доступу до інформаційної платформи, розміщених на вебсайті оператора. Підписанням цього договору замовник підтверджує, що він ознайомлений із Правилами надання доступу до інформаційної платформи, розміщеними на вебсайті оператора, та надає згоду на їх застосування та дотримання. Замовник усвідомлює, що порушення ним зазначених Правил позбавляє його права пред`являти претензії до оператора з приводу якості послуги та покладає на нього зобов`язання із відшкодування оператору шкоди або збитків, завданих такими діями або бездіяльністю замовника.

У пункті 2.3 Договору визначено, що обсяг послуги, що надається за цим договором, визначається підписанням додатка 1 до цього договору (розподіл потужності) та/або додатка 2 (розподіл потужності з обмеженнями), крім надання доступу до потужності на період однієї газової доби.

Згідно з пунктом 2.4 Договору приймання-передача газу документальне оформлення та подання звітності оператору здійснюються відповідно до вимог Кодексу.

Відповідно до пункту 2.5 Договору замовник має виконувати вимоги, визначені в Кодексі, подавати газ в точках входу та/або приймати газ у точках виходу в обсягах, встановлених цим договором, протягом погоджених термінів, а також оплачувати послуги на умовах, зазначених у договорі.

Згідно з умовами пункту 2.7 Договору додаток 1 є невід`ємною частиною цього договору у випадку, коли замовнику надається право використання гарантованої та/або переривчастої потужності, крім випадку замовлення потужності на добу наперед.

Додаток 2 є невід`ємною частиною Договору у випадку, коли замовнику надається право використання потужності з обмеженнями, крім випадку замовлення потужності на добу наперед.

Додаток 3 є невід`ємною частиною цього договору у випадку, коли замовником є оператор газорозподільної системи, прямий споживач, газовидобувне підприємство або виробник біогазу.
Відповідно до пункту 2.8 Договору взаємовідносини між замовником та оператором при забезпеченні (замовленні, наданні, супроводженні) послуг транспортування за цим договором здійснюються сторонами через інформаційну платформу оператора відповідно до вимог Кодексу. Замовник набуває права доступу до інформаційної платформи з моменту підписання цього договору, а його уповноважені особи - з моменту їх авторизації, що оформлюється наданим замовником повідомленням на створення облікового запису уповноважених осіб користувача платформи за формою, визначеною Кодексом. Після набуття права доступу до інформаційної платформи замовник зобов`язується дотримуватися порядку взаємодії з інформаційною платформою, визначеного Кодексом.

Згідно з пунктом 3.2 Договору оператор має право:
- своєчасно отримувати від замовника плату за надані послуги;
- на безперешкодний та безкоштовний доступ на територію та земельну ділянку замовника, де розташоване його газове обладнання та/або комерційний вузол обліку газу, для виконання своїх обов`язків, передбачених Кодексом та чинним законодавством;
- обмежувати або припиняти транспортування природного газу у випадках, передбачених цим договором та Кодексом;
- отримувати оперативну інформацію від замовника на запит своєї диспетчерської служби: стягувати із замовника додаткову плату у разі перевищення розміру договірної потужності та/або за недотримання вимог щодо якості газу, який передається ним в газотранспортну систему, та/або плату за зміну умов (обмежень) користування потужністю з обмеженнями в порядку, визначеному цим договором;
- користуватися іншими правами, передбаченими цим договором та чинним законодавством України, для забезпечення належного надання послуг, а також для виконання обов`язків оператора газотранспортної системи.

У пункті 4.1 Договору встановлені обов`язки замовника:
-          своєчасно та в повному обсязі оплачувати вартість наданих йому послуг;
-          надати оператору фінансове забезпечення в порядку, встановленому у Кодексі та цьому договорі;
-          дотримуватися обмежень, встановлених цим договором та Кодексом;
-          негайно виконувати розпорядження диспетчерської служби оператора;
-          вчасно збалансовувати своє портфоліо балансування;
-          не перевищувати замовлені потужності, визначені в цьому договорі;
-          повідомляти оператора про зміну умов, які стали підставою для укладення цього договору;
-          забезпечити можливість цілодобового зв`язку оператора з представниками замовника, зазначеними в цьому договорі;
-          здійснити своєчасну та повну оплату додаткової плати оператору у разі перевищення розміру замовленої потужності та/або плати за зміну умов (обмежень) користування потужністю з обмеженнями, та/або недотримання параметрів якості природного газу, який передається ним у газотранспортну систему, у порядку, визначеному цим договором та Кодексом;
-          реєструвати в Реєстрі споживачів постачальника на інформаційній платформі оператора споживачів, щодо яких він є діючим постачальником; 
-          здійснити своєчасну та повну оплату за перевищення розміру договірної потужності, додаткову плату за зміну умов (обмежень) використання потужності з обмеженнями, плату за добовий небаланс, плату за нейтральність балансування, додаткову плату у разі недотримання параметрів ФХП газу та плату за несанкціонований відбір природний газу з газотранспортної системи в порядку, визначеному Кодексом та цим договором;
-          здійснити у термін до 5 робочих днів з дня виставлення рахунка оплату вартості добових небалансів, якщо загальна вартість щодобових негативних небалансів протягом звітного газового місяця перевищує загальну вартість щодобових позитивних небалансів замовника протягом звітного газового місяця.

Згідно з пунктом 8.1 Договору вартість послуг договірної потужності визначається виходячи з обсягу замовленої потужності замовника згідно з додатком 1 до цього договору (розподіл потужності) та/або додатком 2 до цього договору (розподіл потужності з обмеженнями) та/або обсягу підтвердженої номінації у випадку замовлення потужності на період однієї газової доби.

У пункті 8.4 Договору визначено формулу, за якою розраховується вартість перевищення замовленої потужності за кожен день газового місяця.

Відповідно до пункту 13.1 Договору у випадку невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством та цим договором.

Згідно з умовами пункту 13.5 Договору у разі порушення замовником строків оплати, передбачених цим договором, замовник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

У додатку 1 та додатку 2 до договору сторонами не було визначено ні обсягів розподілу потужності, ані розподілу потужності з обмеженнями.

Відповідно до звітів про використання замовленої потужності АТ «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» за січень, лютий, березень 2021 року позивач за результатами остаточної алокації відборів та подач відповідача здійснив розрахунок вартості плати за перевищення потужності у відповідному розрахунковому місяці, а саме:
- за січень 2021 року виявлено остаточні обсяги перевищення договірної потужності в розмірі 7619,01924 тис. куб м всього на загальну суму 1  135  172,92 грн;
- за лютий 2021 року виявлено остаточні обсяги перевищення договірної потужності в розмірі 16217,09999 тис. куб м всього на загальну суму 2  416  218,16 грн;
- за березень 2021 року виявлено остаточні обсяги перевищення договірної потужності в розмірі 24691,51901 тис. куб м всього на загальну суму 3  678  838,80 грн.

Наведене підтверджується актами наданих послуг, а саме: від 31.01.2021 № 01-2021-2002000114/1000121, від 28.02.2021 № 02-2021-2002000114/1000121, від 31.03.2021 № 03-2021-2002000114/1000121.

Відповідно до умов пункту 8.4 Договору позивач направив відповідачу в інформаційній платформі рахунки: 

-          № 01-2021-2002000114/1000221 від 31.01.2021 на оплату за перевищення договірної потужності за січень 2021 року на загальну суму 1 135 172,92 грн;
-          № 02-2021-2002000114/1000221 від 28.02.2021 на оплату за перевищення договірної потужності за лютий 2021 року на загальну суму 2 416 218,16 грн;
-          № 03-2021-2002000114/1000321 від 31.03.2021 на оплату за перевищення договірної потужності за березень 2020 року на загальну суму 3 678 838,80 грн;

Крім вказаних рахунків, позивач направив відповідачу звіти про використання замовленої потужності АТ «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» за газові місяці січень - березень 2021, а також акти наданих послуг (перевищення замовленої (договірної) потужності), що були підписані відповідачем без зауважень.

Оскільки відповідач, порушивши пункти 2.5, 8.4 Договору, не виконав своїх зобов`язань за Договором щодо оплати за перевищення замовленої потужності за період січень - березень 2021 року на загальну суму 7 230 229,88 грн та прострочив оплату перевищення замовленої потужності за вказаний період, позивач відповідно до умов пунктів 13.1, 13.5 Договору, а також вимог статей 536, частини другої статті 625 ЦК України, частини третьої статті 198 Господарського кодексу (далі - ГК) України здійснив нарахування відповідачу 463 824,13 грн пені, 93 680,31 грн 3 % відсотків річних від простроченої суми та 159 841,36 грн інфляційних втрат. 

У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за Договором позивач звернувся до суду з цим позовом.

Не погодившись з позовними вимогами, відповідач подав до суду клопотання про зменшення штрафних санкцій, у якому просив суд зменшити на 90 % нараховані позивачем пеню, 3 % річних та інфляційних втрат. Обґрунтовуючи вказане клопотання, відповідач вказував про наявність у нього дебіторської заборгованості кінцевих споживачів - населення, стягнення якої у 2022 - 2023 роках, у період дії воєнного стану в Україні не відбувалося; наявністю кредиторської заборгованості, як утворилася через затвердження Регулятором тарифів на розподіл природного газу для відповідача на економічно необґрунтованому рівні; спрямуванням всіх фінансових надходжень на погашення кредиторської заборгованості та виплату заробітної плати, сплату податків та зборів. Вказував, що попри воєнний стан в Україні, відповідач продовжує докладати зусиль для збереження можливості забезпечувати роботу підприємства та надавати послуги з розподілу природного газу. 

Місцевий господарський суд, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходив з їх доведеності та обґрунтованості. Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків пені, інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, суд вважав їх правильними. 

Перевіривши правильність нарахування позивачем пені на підставі статті 549 ЦК України та пункту 13.5 Договору в межах заявлених ним періодів, суд виснував про правомірність нарахування 463 824,13 грн пені. Водночас, зваживши на доводи відповідача у клопотанні про зменшення розміру штрафних санкцій та обставини справи, суд вказав на наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру пені на 90 % відповідно до вимог статті 551 ЦК України, а отже, стягнення з відповідача 46 382,41 грн, відмовивши таким чином позивачу у стягненні решти 417 441,72 грн.

Апеляційний господарський суд з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру пені не погодився. 

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині зменшення розміру пені та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог про стягнення пені у повному обсязі, виходив з недоведеності судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи. Вказував, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування частини третьої статті 551 ЦК України без дослідження питання балансу інтересів обох сторін, та вказав, що заявлений до стягнення розмір пені складає 6,4 % від суми боргу, що не свідчить про їх надмірний розмір.

У поданій касаційній скарзі АТ «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» не погоджується з прийнятою апеляційним господарським судом постановою та посилаючись на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України вказує на неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду.

За твердженнями скаржника апеляційний суд не врахував висновків Верховного Суду, викладених у наведених скаржником постановах, та не взяв до уваги той факт, що АТ «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» перебуває у нерівному становищі з позивачем, оскільки як стягувач має обмеження, а його боржники мають певні послаблення, зокрема відповідач є об`єктом критичної інфраструктури та має стратегічне значення; є підприємством, фінансування якого здійснюється лише за рахунок платежів споживачів комунальних послуг; наявна дебіторська заборгованість у нього виникла у результаті несплати населенням та юридичними особами за спожиті надані відповідачем комунальні послуги; заборгованість із побутових споживачів, підприємств критичної інфраструктури та оборонного-промислового комплексу у примусовому порядку не стягується; найбільшими боржниками перед відповідачем за спожиті послуги є в тому числі теплопостачальні організації; кредиторська заборгованість утворилася через затвердження Регулятором тарифів на розподіл природного газу для скаржника, на його думку, на економічно необґрунтованому рівні, який не дозволяв підприємству покривати обґрунтовані витрати протягом 2014- 2023 років, що призвело до збитковості відповідної діяльності та накопичення боргів перед основними кредиторами, серед яких і позивач.  

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи відповідача, врахувавши заперечення позивача у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Згідно з частиною першою статті 300 ГПК України визначено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Отже, предметом касаційного розгляду є законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції в частині скасування рішення суду першої інстанції про відмову у стягненні 417 441,72 грн пені у зв`язку з наявністю підстав для зменшення розміру пені, заявленого до стягнення, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження (пункти 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України). В іншій частині рішення судів не оскаржуються жодним із учасників справи, а тому не переглядаються Судом.

Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником, і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Перевіривши доводи касаційної скарги щодо неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду про застосування частини третьої статті 551 ЦК України та частини першої статті 233 ГК України, викладених у наданих скаржником для порівняння постановах Верховного Суду, колегія суддів зазначає таке.

Як вже зазначалося, скаржник для обґрунтування підстави касаційного оскарження посилається на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України.

За змістом пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Перевіривши доводи скаржника в цій частині, Верховний Суд зазначає, що вказана норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. 

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі                       № 696/1693/15-ц).

При цьому колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник посилається на неврахування судами у подібних правовідносинах висновків, викладених у постановах:

- Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (стосовно того, що суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, ураховуючи розумний баланс між інтересами боржника та кредитора);
- Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 922/266/20 (про те, що майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення розміру неустойки, оскільки чинне законодавство не містить виняткових випадків (обставин), за наявності яких суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням конкретних обставин справи);
- Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 925/577/21 та від 28.06.2022 у справі 902/653/21, у яких Суд виснував, що, враховуючи наведене та вимоги частини третьої статті 551 ЦК України, частини першої статті 233 ГК України, а також принципи добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, в тому числі з власної ініціативи, суд може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру.

У наведеній скаржником постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Суд вказував, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених у договорі процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Велика Палата Верховного Суду, посилаючись на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, вказала, що, враховуючи принципи розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

За обставинами справи № 902/417/18 у пункті 5.5 Договору сторони дійшли згоди щодо зміни розміру відсоткової ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40 % річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем, та 96 % річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення 90 календарних днів. За товар вартістю 205 538,92 грн до подання позовної заяви до суду відповідач сплатив 107 157,00 грн. Заборгованість в розмірі 98 381,92 грн відповідач сплатив після відкриття провадження у справі. Водночас на цю заборгованість, яка на момент звернення до суду з позовом ще не була погашена, позивач нарахував 40 306,19 грн пені, 30 830,83 грн штрафу, 110   887,30   грн відсотків річних, а разом 182 024,32 грн, що майже в два рази перевищувало суму основного боргу.

Врахувавши очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у виді штрафу, пені і відсотків річних, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду у справі                № 902/417/18 вважала справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним критеріям, обмежити розмір санкцій сумами штрафу і пені, які вже вирішено судами попередніх інстанцій стягнути, та відмовити у стягненні відсотків річних.

Тобто в означеній скаржником постанові від 18.03.2020 Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання щодо зменшення розміру відсотків річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, врахувала фактичні обставини зазначеної справи (№ 902/417/18), а саме встановлення процентів річних на рівні 40% та 96% і їх явну невідповідність принципу справедливості.

У вказаній скаржником постанові від 16.03.2021 у справі № 922/266/20 Верховний Суд зазначив, що у чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарський суд може зменшити неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності. Проте у вказаній справі апеляційний суд, зважаючи на вимоги законодавства, встановив, що загальний розмір стягнутого судом першої інстанції штрафу, 3 % річних та пені складає 116 % від суми основної заборгованості. Водночас матеріали справи не містять доказів понесення позивачем збитків у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки, тоді як умови укладеного сторонами договору в частині застосування штрафних санкцій містять вагомий дисбаланс між розміром штрафних санкцій та вартістю поставленого товару. У наведеній справі суд дійшов висновку, що встановлення такого значного розміру штрафних санкцій несумісне з принципом розумності, справедливості та носить некомпенсаційний характер і є додатковим надходженням для позивача, якого б він не отримав за умови належного виконання відповідачем зобов`язань за договором. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що наявні підстави для зменшення розміру штрафу, заявленого до стягнення, із 100 % до 10 %, відповідно до суми 338 722,50 грн. Зважаючи на зазначене, суд касаційної інстанції у справі № 922/266/20 вважав правомірним висновок апеляційного суду щодо зменшення розміру штрафу, заявленого до стягнення, який було прийнято відповідно до вимог статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України.

У наведеній скаржником постанові від 13.07.2022 у справі № 925/577/21 Верховний Суд виснував про те, що у частині третій статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства передбачено право суду зменшити розмір неустойки за умови, якщо її розмір значно перевищує розмір збитків. Суд зазначив, що, вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок враховуючи інтереси сторін, які заслуговують на увагу, ступінь виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначність прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідність розміру пені, штрафу наслідкам порушення, негайне добровільне усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені, штрафу.

Водночас, як вказав Суд, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарський суд може зменшити неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (пункт 67 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 922/266/20).

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, з урахуванням інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені, штрафу наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені, штрафу.

У справі ж, що розглядається, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині зменшення розміру пені та ухвалюючи в цій частині нове рішення про стягнення пені у повному обсязі, виходив з того, що заборгованість відповідача утворилася за період з січня до березня 2021 року (майже за рік до введення у Україні воєнного стану), а відповідач більше трьох років до прийняття судом оскаржуваної постанови не виконував своїх зобов`язань за Договором. 

Апеляційний суд зазначив, що підстави, на які посилався відповідач у клопотанні, виникли в результаті введення в Україні воєнного стану та мають загальний характер. Крім того, суд, дослідивши наявні в матеріалах справи довідку від 28.03.2024 щодо дебіторської заборгованості замовників послуг транспортування з оплати щодобових негативних небалансів за договорами транспортування природного газу за період з 01.01.2020 до 28.02.2024, яка складала 38  545  043  700,58 грн, та звіт про фінансові результати («Звіт про сукупний дохід») за 2022 рік, згідно з яким збитки відповідача складали 6  371  238,00 грн, дійшов висновку про те, що місцевий господарський суд не надав оцінки фінансовому стану відповідача, тоді як відповідач не надав доказів на підтвердження свого скрутного фінансового становища.

Встановивши що розмір нарахованої відповідачу пені становить 6,4 % від заявленої до стягнення суми заборгованості, апеляційний господарський суд відповідно до вимог частини третьої статті 551 ЦК України та частини першої статті 233 ГК України, а також з урахуванням принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, дійшов висновку про те, що заявлена до стягнення сума пені не свідчить про його надмірний розмір та не є винятковим випадком, а отже, суд першої інстанції помилково, керуючись вимогами частини третьої статті 551 ЦК України, ухвалив рішення, яким зменшив на 90 % з власної ініціативи розмір заявленої до стягнення з відповідача пені, не дослідивши при цьому баланс інтересів обох сторін.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

У статті 233 ГПК України передбачено, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому належить взяти до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, а також не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З аналізу наведених норм убачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), що підлягає стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, господарські суди повинні оцінювати, чи є кожен конкретний випадок винятковим, з урахуванням інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки відповідача тощо.

Водночас зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши подані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру неустойки, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України), а також принципах господарського судочинства, передбачених згідно зі статтею 2 ГПК України.

Крім того, згідно з чинним законодавством розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій не врегульований, а тому таке питання має вирішуватися судом з урахуванням вимог статті 86 ГПК України.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд, дослідивши всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо наявні у матеріалах справи докази відповідно до вимог статті 86 ГПК України, дійшов висновку про те, що доводи відповідача, заявлені у клопотання про зменшення розміру пені, щодо його скрутного матеріального становища не заслуговують на увагу, оскільки не доведені відповідачем належними та допустимими доказами. 

У питаннях підстав для зменшення розміру неустойки не може бути однакових умов, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій: Верховний Суд не надавав у наведених вище справах висновків, які б певним чином додатково обмежували умови здійснення розсуду суду у питаннях зменшення розміру пені так, щоб тільки один варіант реалізації розсуду суду можна було вважати правильним. Тому відсутні підстави вважати, що у тих випадках, коли Верховний Суд дійшов висновку про відсутність порушення норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права при застосуванні судами власної дискреції, як це мало місце у наведених вище справах, Верховний Суд зробив висновок про те, що тільки такий варіант реалізації дискреції слід вважати законним. Подібний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.10.2021 у справі № 910/6471/20.

Отже, ураховуючи наведене, Суд відхиляє доводи скаржника щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції положень статті 233 ГПК України та статті 551 ЦК України, на підставі яких встановлена можливість зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки апеляційний господарський суд, оцінивши за внутрішнім переконанням встановлені обставини та подані докази в сукупності обґрунтовано визначив, що такі обставини не є винятковими, а розмір пені не є надмірним. Переоцінка цих обставин в силу визначених статтею 300 ГПК України меж перегляду справи судом касаційної інстанції не входить до компетенції Верховного Суду як суду права.

Крім того, відхиляючи аргументи скаржника, Суд вважає за необхідне звернути увагу, що в питаннях наявності / відсутності підстав для зменшення розміру неустойки з огляду на їх варіабельність фактично неможливо говорити про подібність правовідносин, оскільки у кожному конкретному випадку суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій.

Отже, аналіз наведених скаржником у касаційній скарзі висновків суду касаційної інстанції стосовно підстав для зменшення розміру штрафних санкцій у справах свідчить про те, що з них не можна виокремити умови їх застосування окремо від специфічних обставин тих справ і застосувати у справі, що розглядається.

Так, Суд відхиляє доводи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції у прийнятті оскаржуваної постанови висновків Верховного Суду щодо застосування вищенаведених правових норм, викладених у постановах, на які він посилається.

Ураховуючи наведене, Суд відхиляє аргументи, викладені в касаційній скарзі на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки доводи скарги фактично зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції стосовно оцінки фактичних обставин у цій справі і спрямовані на доведення необхідності їх переоцінки у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для зменшення розміру заявленої до стягнення з відповідача пені у зв`язку з невиконанням зобов`язань за Договором.

Окрім наведеного, скаржник у касаційній скарзі як підставу касаційного оскарження вказує пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки суд апеляційної інстанції, на його думку, прийняв оскаржувану ним постанову з порушенням норм процесуального права, зокрема, статей 2, 13, 86 ГПК України.

Відповідно пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою - третьою статті 310 цього Кодексу.

Так, Суд касаційної інстанції наділений повноваженням надавати висновок про застосування норм права у конкретних правовідносинах, а не тлумачення норми права чи її застосування в цілому безвідносно до конкретних правовідносин.

З урахуванням викладеного, Колегія суддів наголошує на тому, що зі змісту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції у цій справі вбачається, що апеляційний суд з урахуванням вимог статті 86 ГПК України надав належну правову оцінку всім доказам у справі, ураховуючи предмет та підстави позову, а також правильно кваліфікував спірні правовідносини.  

Отже, аргументи касаційної скарги в частині посилання на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, оскільки такі аргументи фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками суду апеляційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги по суті спору фактично спрямовані на спонукання Суду до необхідності переоцінки поданих сторонами доказів і встановлення нових обставин справи, що відповідно до норм статті 300 ГПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому Суд зазначає, що з огляду на загальність сформульованих скаржником  питань суд касаційної інстанції розглянув наведені доводи касаційної скарги з урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій обставин цієї конкретної справи та дійшов висновку про відсутність процесуальних порушень у прийнятті судом апеляційної інстанції постанови, якою, зокрема, скасовано рішення суду першої інстанції в частині зменшення суми заявленої до стягнення з відповідача пені.

Зі змісту оскаржуваної постанови Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2024 вбачається, що у справі, яка розглядається, апеляційний суд надав належну оцінку наданим сторонами доказам, якими вони обґрунтовують свої вимоги та/або заперечення і які мають значення для розгляду цього господарського спору, до переоцінки яких в силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено у статтях 73- 80, 86, 300 ГПК України.

За наведених обставин, враховуючи доводи касаційної скарги, підстав для скасування / зміни прийнятої у справі постанови суду апеляційної інстанції Суд не вбачає.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин Суд вважає за необхідне касаційну скаргу АТ «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Ураховуючи наведене, судовий збір у справі, що розглядається, з огляду на вимоги статті 129 ГПК України покладається на скаржника. 

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2024 у справі № 920/1176/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча  суддя                                                                     Т. Є. Жайворонок
Судді:                                                                                           І. В. Булгакова
                                                                                                     І. Б. Колос