ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1532/25 Справа № 201/2696/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді-доповідача Космачевської Т.В., 
суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,
розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2024 року в цивільній справі номер 201/2696/24 за позовом Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року до суду звернулось Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 15.10.2009 року між КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» та відповідачем було укладено договір №070487 про постачання теплової енергії. На підставі рішення Дніпропетровської міської ради №28/12 від 27.07.2016 року надано дозвіл на передачу з балансу КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» ДМР на баланс КП «Теплоенерго» ДМР об`єктів і мереж теплопостачання. На підставі зазначеного, між позивачем та відповідачем 27.09.2017 року було укладено додаткову угоду до договору про постачання теплової енергії №070487. Зазначений договір набув чинності з моменту підписання і є невід`ємною частиною договору про постачання теплової енергії (п. 2.5 договору), але вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення дії договору не буде письмової заяви одній із сторін. Так, оскільки жодних заяв про припинення договору не надходило, договір продовжує свою дію та є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Власником нежитлового приміщення, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Філосовська, будинок 4/6, приміщення ІІІ, та відповідальним за договором є саме відповідач згідно з договором купівлі-продажу від 18.10.2003 року. На виконання умов договору, постачальник взяв на себе зобов`язання постачати споживачеві теплову енергію, а споживач зобов`язався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами)в терміни та на умовах, які передбачені договором. 
21.12.2022 року, 12.01.2023 року, 13.02.2023 року, 13.03.2023 року та 11.04.2023 року відповідачу також було направлено акт звіряння взаємних розрахунків та, враховуючи можливість досудового врегулювання спору, досудову вимогу, що підтверджується копіями описів вкладення до цінних листів та копіями фіскальних чеків та накладних №215600426655 від 21.12.2022 року, №215600426655 від 12.01.2023 року, №215600426655 від 13.02.2023 року, №215600426655 від 13.03.2023 року, №215600426655 від 11.04.2023 року та №215600426655 від 18.09.2023 року. Датою початку порушення зобов`язання є: з листопада 2022 року по березень 2023 року. Таким чином, строк виконання вищевказаних помісячних зобов`язань, що випливають на підставі спірного договору, є таким, що настав. Відповідно до п. 8.2.3 Договору в разі несвоєчасної оплати за спожиту теплову енергію нараховується пеня у розмірі 1%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочки. 
На підставі наведеного, станом на день пред`явлення даного позову, ціна якого включає суму основного боргу та нараховані на таку заборгованість передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України та Договором штрафні та фінансові санкції становить: 86977,62 грн, в тому числі: основний борг: 64178,50 грн; 3% річних: 1962,56 грн; інфляційні збитки: 5165,70 грн; пеня: 15670,86 грн. Відтак, відповідач є належним чином обізнаний про існування в нього заборгованості за послуги з теплопостачання перед КП «Теплоенерго», проте продовжує ігнорувати свої обов`язки із оплати спожитої ним послуги, чим порушує права підприємства на отримання оплати за надані послуги з теплопостачання у встановлений законом строк, у зв`язку із чим, позивач вимушений звернутись до суду.
Позивач просив суд першої інстанції стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги в сумі 86977,62 грн, в тому числі: основний борг: 64178,50 грн; 3% річних: 1962,56 грн; інфляційні збитки: 5165,70 грн; пеня: 15670,86 грн, та покласти на відповідача судовий збір.
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2024 року позовні вимоги Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради заборгованість за спожиті послуги з постачання теплової енергії у розмірі 64178,50 грн, судовий збір у розмірі 2422,40 грн, а всього суму у розмірі 66600,90 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Із вказаним рішенням в частині відмови у стягненні нарахованих 3% річних, інфляційних збитків, пені не погодився позивач КП «Теплоенерго» ДМР, подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2024 року у справі №201/2696/24 в оскаржуваній частині і ухвалити нове рішення у відповідній частині про їх задоволення у повному обсязі, стягнути з відповідача судовий збір.
Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому, суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.
Підставою відмови у стягненні 3% річних, інфляційних збитків та пені судом вказано постанову Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 року №206, якою врегульовано деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану в України, зокрема, установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.
Проте, відповідач не є: - споживачем теплопостачання категорії «населення»; - таким, що належне йому опалювальне приміщення у територіальній громаді, яка розташована на територіях, на яких ведуться бойові дії (територіях можливих бойових дій, активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих Російською Федерацією, відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (до дати припинення можливості бойових дій, завершення бойових дій, завершення тимчасової окупації), - споживачем, нерухоме майно якого було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги. А тому дія постанови №206, на відповідача в частині правовідносин, що виникли на підставі договору купівлі-продажу (постачання) теплової енергії, не розповсюджується.
Станом на дату звернення до суду із позовною заявою у цій справі, жодних законодавчо встановлених обмежень для нарахування пені та пред`явлення позовних вимог про її стягнення не встановлено.
Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом 
апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено
повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Заслухавши суддю – доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з
таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно зі статтями 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що 15.10.2009 року між міським комунальним підприємством «Дніпропетровські міські теплові мережі» та ОСОБА_1 було укладено договір №070487 про постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , котре на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 18.10.2003 року належить відповідачу (а.с. 64-68). 
Рішенням Дніпровської міської ради №28/12 від 27 липня 2016 року надано дозвіл на передачу з балансу КПДМТМ на баланс КП «Теплоенерго» об`єктів і мереж теплопостачання.
27.09.2017 року між позивачем КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору про постачання теплової енергії №070487, відповідно до якої угода набуває чинності відповідно до ст. 631 ЦК України з 28.09.2017 року і є невід`ємною частиною договору про постачання теплової енергії (а.с. 69-70).
З наданих позивачем розрахунків вбачається, що сума заборгованості відповідача перед позивачем за теплопостачання з листопада 2022 року по березень 2023 року становить у розмірі 86977,62 грн, в тому числі: основний борг: 64178,50 грн; 3% річних: 1962,56 грн; інфляційні збитки: 5165,70 грн; пеня: 15670,86 грн (а.с. 116, 115, 117-118, 119).
21.12.2022 року, 12.01.2023 року, 13.02.2023 року, 13.03.2023 року та 11.04.2023 року відповідачу було направлено розрахунок та акти прийому-передачі послуг №070487 від 30.11.2022 року, №070487 від 31.12.2022 року, №070487 від 03.01.2023 року, №070487 від 28.02.2023 року, №070487 від 31.03.2023 року, що на підтвердження чого позивачем надано реєстри, супровідні листи разом з фіскальними чеками «Укрпошта» №215600426655 від 21.12.2022 року, №215600426655 від 12.01.2023 року, №215600426655 від 13.02.2023 року, №215600426655 від 13.03.2023 року, №215600426655 від 11.04.2023 року (а.с. 86, 91, 95, 99, 103).
Досудова вимога разом із актом звіряння взаємних розрахунків від 14.09.2023, залишена відповідачем без задоволення (а.с. 104-107).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості саме в частині стягнення основної заборгованості в розмірі 64178,50 грн, та необґрунтованості в іншій частині.
Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині відмови у стягненні нарахованих 3% річних, інфляційних збитків, пені, апеляційний суд переглядатиме рішення суду саме в цій частині.
Апеляційний суд, переглядаючи оскаржуване рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, виходить з наступного.
Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги», що набрав чинності 10.12.2017 року та введений в дію з 01.05.2019 року, визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що 
здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Відповідно до ст. 7, 9 Закону України №2189-VIII визначено обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Згідно з п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою КМУ №630 від 21.07.2015 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а відповідно до ст. 25 вищезазначеного Закону у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.
Умовами пунктів 7.2, 7.3 договору №070487 від 15.10.2009 року передбачено, що розрахунковим періодом є календарний місяць та споживач зобов`язаний не пізніше ніж за 5 діб до початку розрахункового періоду сплачувати енергопостачальній організації вартість теплової енергії.
Згідно з п. 8.2.3 вказаного вище договору сторонами погоджено, що в разі несвоєчасної оплати за спожиту теплову енергію – нараховується пеня в розмірі 1%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, за кожен день прострочки.
Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання недопустима.
Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак, виходячи з юридичної природи правовідносин, що виникли між сторонами, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Судом встановлено, що 15.10.2009 року між міським комунальним підприємством «Дніпропетровські міські теплові мережі» та фізичною особою ОСОБА_1 укладено договір №070487 про постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , котре на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 18.10.2003 року належить відповідачу.
27.09.2017 року між позивачем КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради та фізичною особою ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору про постачання теплової енергії №070487, відповідно до якої угода набуває чинності відповідно до ст. 631 ЦК України з 28.09.2017 року і є невід`ємною частиною договору про постачання теплової енергії. 
Відповідно до наданих позивачем розрахунків вбачається, що сума заборгованості відповідача перед позивачем за теплопостачання з листопада 2022 року по березень 2023 року становить у розмірі 86977,62 грн, в тому числі: основний борг: 64178,50 грн; 3% річних: 1962,56 грн; інфляційні збитки: 5165,70 грн; пеня: 15670,86 грн.
Таким чином, 3% річних, інфляційні збитки, пеню позивачем нараховано за період з листопада 2022 року по березень 2023 року.
Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року №206 в редакціях від 05 березня 2022 року та від 27 квітня 2023 року (тобто чинній в період нарахування заборгованості) до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2024 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в частині відмови у стягненні нарахованих 3% річних, інфляційних збитків, пені дійшов правильного висновку про необґрунтованість цих позовних вимог, оскільки на період нарахованої заборгованості (з листопада 2022 року по березень 2023 року) відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України №206 в редакції, яка діяла у вказаний період, заборонено нарахування 3% річних, інфляційних збитків, пені за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.
Довід апеляційної скарги про те, що дія постанови КМУ №206 на відповідача не розповсюджується у зв`язку з тим, що нежитлове приміщення, щодо якого надаються послуги не розташоване на територіях, на яких ведуться бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, апеляційний суд відхиляє, як помилковий, оскільки позивач посилається на редакцію цієї постанови від 30 грудня 2023 року, яка не була чинною в період нарахування 3% річних, інфляційних збитків, пені.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують та переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради залишити без задоволення, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2024 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: