ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2474/25 Справа № 205/15370/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дорошенко Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді-доповідача Халаджи О. В.
суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В., 
розглянувши без повідомлення учасників справи у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя (суддя першої інстанції Дорошенко Г.В.),

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.
У грудні 2024 року подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій зокрема просив визнати недійсним договір позики від 19.10.2007 року укладений між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у прийнятті заяви про збільшення розміру позовних вимог.
Із вказаною ухвалою суду не погодився позивач, та через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що вона постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного дослідження обставин справи.
Скарга мотивована тим, що спірна квартира була придбана у власність сторін за кошти, що надавалися їм батьками позивача ОСОБА_1 . Натомість, вважаючи спірну квартиру особистою приватною власністю відповідачкою ОСОБА_4  до суду було подано зустрічний позов, який був прийнятий до розгляду судом, вимоги якого обґрунтовані посиланням саме на оспорюваний договір позики від 19.10.2007 року. У контексті доводів зустрічного позову відповідачка  ОСОБА_4  посилається на те, що спірну квартиру купувала саме вона за запозичені у своєї матері кошти у розмірі 55000 доларів США, які вона їй згодом повертала, що є, на її думку, прямою підставою для визнання спірної квартири її особистою приватною власністю. Від учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Судом не було жодним належним чином мотивовано, за яких підстав він дійшов висновку про доцільність вважати заяву позивача нібито новим окремим позовом із новими позовними вимогами. У цьому значенні суд першої інстанції у жодній мірі не визначив, із чого випливає його висновок про ймовірність існування інших підстав позову, аніж ті, за яких позивач звернувся до суду із позовом у його первісній редакції.
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , просив ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2024 року скасувати та направити справу для продовження розгляду.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
За п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові). Враховуючи те, що наслідком відмови у прийнятті заяви про зміну предмета позовних вимог є повернення такої заяви, яка, у свою чергу, може бути оскаржена в апеляційному порядку відповідно до положень п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України, то ОСОБА_1 , як позивач по справі, має право на апеляційне оскарження ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.12.2024 року у справі № 205/15370/24.
Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, що викладена в постанові від 10.05.2023 року по справі N? 756/17968/21: «Зважаючи на те, що процесуальним наслідком відмови у прийнятті заяви про зміну предмета позовних вимог с повернення такої заяви, яка, у свою чергу, може бути оскаржена в апеляційному порядку відповідно до вимог статті 353 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ухвала місцевого суду про зміну предмета позову не може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду та про наявність підстав для повернення апеляційної скарги, що призвело до порушення норм процесуального права.».
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду щодо повернення позовної заяви. 
Оскільки, в даній справі оскаржується ухвала про повернення заяви про зміну предмету позову, наслідками якої є повернення, то її розгляд слід проводити без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та  доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було змінено предмет позову.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Відповідно до висновку Верховного Суду, зробленого у постанові від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19, позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру.
У постанові Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19 зазначено, що «під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог,додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви».
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 923/1061/18, від 19 грудня 2019 року у справі № 925/185/19, від 23 січня 2020 року у справі № 925/186/19.
Статтею 49 ЦПК України визначено процесуальні права та обов`язки сторін.
Частиною другою статті 49 ЦПК України передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: 1) позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; 2) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; 3) відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.
Частиною третьою цієї статті визначено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
У постанові Верховного Суду від 19 листопада 2020 року у справі № 638/5172/17 зазначено, що позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна підстав і предмета позову не допускається. Зміна підстав або предмета позову здійснюється шляхом подання суду відповідної письмової заяви. Зміна підстав або предмета позову можлива лише до початку розгляду судом справи по суті, тобто до того моменту, коли суд почне проголошувати позовну заяву. Ця норма спрямована на усунення зловживання процесуальним правом на зміну підстав або предмета позову. Заява, подана після початку розгляду справи по суті, залишається без розгляду і повертається позивачеві.
Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 ЦК України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного способу захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.
Зміна предмета позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.
Якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України.
Схожий за змістом правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 18 травня 2022 року у справі № 570/5639/16-ц та від 12 жовтня 2022 року у справі №723/1233/17.
Як вбачається зі змісту заяви про збільшення вимог, позивач доповнив позовні вимоги та просив визнати недійсним договір позики від 19.10.2007 року укладений між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Подана заяви про збільшення позовних вимог, незважаючи на її назву, фактично такими не є, оскільки у цій заяві не порушується питання про збільшення кількісних показників за тими ж самими вимогами, які були заявлені в позовній заяві.
Вказана заява є заявами про доповнення предмета позову новою вимогою, яка зокрема призвело до залучення ще одного відповідача, а не є заявою про збільшення раніше заявлених позовних вимог, як вважає позивач
Збільшення розміру позовних вимог не передбачає пред`явлення однієї чи кількох нових вимог, додатково до викладених у позовній заяві.
Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у прийнятті заяв про збільшення позовних вимог та їх повернення позивачу.
Доводи викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року), 

Керуючись ст.ст. 367- 369, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 залишити без задоволення..
Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Судді:        О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська